Prístup Slovenskej republiky k Severoatlantickej zmluve

Dôvodová správa

A.	Všeobecná časť

1.	Bezpečnostné prostredie a záujmy SR a obrana štátu

Bezpečnostné záujmy a prostredie SR sú zadefinované v Bezpečnostnej stratégii Slovenskej republiky, ktorú schválila Národná rada Slovenskej republiky dňa 27. marca 2001. Spôsoby a možnosti obrany štátu sú zadefinované v Obrannej stratégii Slovenskej republiky, ktorú schválila Národná rada Slovenskej republiky dňa 25. mája 2001.

SR nepovažuje žiadny štát za svojho nepriateľa a necíti sa byť žiadnym štátom ani koalíciou bezprostredne vojensky ohrozená. SR patrí do politicky, ekonomicky, kultúrne i vojensky exponovaného stredoeurópskeho regiónu, svojou rozlohou, počtom obyvateľov a celkovým potenciálom vrátane obranného patrí medzi najmenšie štáty v tomto priestore. Táto pozícia vyžaduje aktívnu a premyslenú bezpečnostnú politiku SR. Napriek tomu, že sa v posledných rokoch podstatne znížila pravdepodobnosť rozsiahleho konvenčného ozbrojeného konfliktu v našom regióne, vzrástla hrozba teroristických útokov aj možnosť použitia zbraní hromadného ničenia. Okrem tejto najakútnejšej hrozby pretrvávajú možnosti vzniku konfliktov v nestabilných oblastiach, ktoré môžu prerásť do ozbrojenej formy a ktoré môžu ohroziť našu stabilitu a bezpečnosť. SR musí byť pripravená reagovať aj svojím obranným potenciálom na všetky nové hrozby.

SR zatiaľ nemá dostatočné vonkajšie a medzinárodne inštitucionalizované bezpečnostné záruky opierajúce sa o zmluvný základ o spoločnej obrane. SR nie je členom žiadnej obrannej koalície a nemá uzatvorené žiadne dvojstranné alebo viacstranné dohody s inými štátmi o spoločnej obrane. Svoju obranu si SR zabezpečuje na individuálnom základe. 

SR považuje NATO za jedinú efektívnu organizáciu kolektívnej obrany schopnú plne garantovať jej bezpečnosť. Plnohodnotné členstvo SR v Severoatlantickej aliancii je súčasťou životných záujmov SR, pretože predstavuje optimálny spôsob zaručenia jej bezpečnosti a obrany. NATO zároveň predstavuje najvýznamnejšiu transatlantickú väzbu dvoch kontinentov, Severnej Ameriky a Európy, ktorá je už vyše 50 rokov základným kameňom bezpečnosti v Európe.

	NATO je najstálejšia a najsilnejšia aliancia krajín v celej histórii, ktorá sa postupne rozrástla z pôvodných 12 členov na súčasných 19 a perspektívne až 26 členov v polovici roku 2004. 

2.	Rozširovanie NATO a prístupový proces

V zmysle pokračovania politiky „otvorených dverí“ po prijatí do NATO Českej republiky, Poľska a Maďarska, prijali hlavy štátov a vlád členských krajín na summite NATO vo Washingtone v apríli 1999 Akčný plán pre členstvo (Membership Action Plan). Plán, ktorý reflektoval skúsenosti z prístupového procesu ČR, Maďarska a Poľska a individuálneho dialógu s partnerskými krajinami v rámci programu Partnerstvo za mier, bol ponúknutý deviatim krajinám, ktoré prejavili záujem stať sa členom Aliancie (Albánsko, Bulharsko, Estónsko, Litva, Lotyšsko, Rumunsko, SR, Slovinsko a Macedónsko). Úlohou Akčného plánu pre členstvo v NATO bolo pomôcť ašpirantským krajinám čo najlepšie sa pripraviť na budúce členstvo. 

SR intenzívne využívala ponúknutý priestor na konzultácie a dialóg s NATO a jej členskými krajinami k adaptácii potrebných reforiem tak, aby SR v momente vstupu mohla byť pre NATO prínosom. Vo svojich štyroch Ročných národných programoch prípravy na členstvo v NATO SR identifikovala viaceré ciele a úlohy vo všetkých piatich oblastiach Akčného plánu (politická, obranno-vojenská, zdroje, ochrana utajovaných skutočností, právne otázky). Zabezpečenie plnenia týchto úloh bolo umožnené aj prostredníctvom vytvorenia účelovo viazaných finančných zdrojov v rozpočtových kapitolách jednotlivých rezortov v celkovej výške presahujúcej každý rok 1 mld. Sk. Príprava SR na členstvo v NATO bola koordinovaná Výborom vlády pre prípravu SR na členstvo v NATO ako poradného orgánu vlády SR, ktorého členmi sú ministri zahraničných vecí, obrany, financií, hospodárstva, vnútra, školstva, životného prostredia, predseda Správy štátnych hmotných rezerv, riaditeľ Slovenskej informačnej služby a riaditeľ Národného bezpečnostného úradu. Na zasadnutia výboru boli pravidelne prizývaní aj predsedovia Zahraničného výboru NR SR a Výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť.

	Pražský summit NATO v dňoch 21. - 22. novembra 2002 bol charakterizovaný ako transformačný. Hlavy štátov a vlád členských krajín NATO prijali niekoľko významných rozhodnutí, ktoré priamo ovplyvnia vnútornú štruktúru NATO, zmenu vnímania úlohy a misie organizácie a usporiadanie vzťahov s tretími krajinami. V Prahe bolo taktiež prijaté rozhodnutie o začatí zatiaľ najväčšieho rozšírenia Aliancie o sedem krajín strednej a východnej Európy – Bulharsko, Estónsko, Litvu, Lotyšsko, Rumunsko, Slovenskú republiku a Slovinsko – formou pozvánky na vykonanie individuálnych rozhovorov o vstupe do Aliancie. 

Na základe pozvania z pražského summitu NATO uskutočnila SR v priebehu decembra 2002 až februára 2003 dve kolá formálnych prístupových rozhovorov a s osobitnými tímami NATO prekonzultovala konkrétne oblasti plnenia Akčného plánu pre členstvo v NATO. Cieľom prístupových rozhovorov bolo formálne potvrdiť pripravenosť, vôľu a schopnosť SR prevziať na seba záväzky a povinnosti vyplývajúce z členstva v NATO. Delegácia SR vedená z poverenia vlády SR štátnym tajomníkom Ministerstva zahraničných vecí SR Ivanom Korčokom potvrdila akceptovateľnosť princípov NATO a záväzkov vyplývajúcich z členstva v tejto organizácii. SR sa zaviazala do spoločných rozpočtov NATO (civilný rozpočet, vojenský rozpočet, rozpočet Programu bezpečnostných investícií) prispievať do výške 0,46%, resp. 0,5340% v prípade, že sa aktivít nezúčastňuje Francúzsko (Francúzsko nie je od r. 1966 súčasťou vojenských štruktúr NATO).

	Úspešný a rýchly priebeh prístupových rozhovorov preukázal pripravenosť SR vstúpiť do NATO. Tento úspech bol možný najmä vďaka niekoľkoročnej príprave na členstvo v NATO, ako aj odhodlanosti vlády SR vykonať viaceré reformy v spoločnosti a ozbrojených silách SR. Na záver prístupových rozhovorov minister zahraničných vecí SR listom potvrdil pripravenosť SR prijať pozvanie na pristúpenie k Severoatlantickej zmluve (tzv. Letter of Intent). Zároveň bol členským krajinám NATO odovzdaný časový plán plnenia reforiem, ktorý predstavuje zoznam cieľov a konkrétnych záväzkov, ktoré sa SR rozhodla dobrovoľne realizovať v nasledujúcom období presahujúcom získanie plného členstva v NATO.

Dňa 26. marca 2003 členské krajiny NATO na úrovni veľvyslancov podpísali prístupové protokoly (Príloha č. 1) siedmich pozvaných krajín, ktoré nadobudnú platnosť, keď každá zmluvná strana Severoatlantickej zmluvy oznámi vláde USA (depozitár zmluvy), že ich ratifikovala. Po nadobudnutí platnosti protokolov generálny tajomník NATO oznámi vládam pozvaných  krajín pozvanie na pristúpenie k Severoatlantickej zmluve. Dá sa očakávať, že odsúhlasenie siedmich prístupových protokolov v členských štátoch NATO bude prebiehať súčasne vo vzťahu ku všetkým pozvaným krajinám. Vzhľadom na rôzne náročné procedúry ratifikácie v jednotlivých členských krajinách NATO je možné, že celý ratifikačný proces sa ukončí až začiatkom roku 2004. Všetky členské krajiny však deklarujú záujem ukončiť ratifikačný proces v takom čase, aby sa noví členovia mohli zúčastniť na ďalšom summite NATO, ktorý by sa mal konať pravdepodobne koncom mája 2004 (zatiaľ nie je stanovený termín ani miesto konania summitu).

Podpis prístupových protokolov otvára pre pozvané krajiny možnosť zúčastňovať sa na práci viacerých vybraných výborov NATO so štatútom pozorovateľa a postupne sa pozvané krajiny budú zapájať do ďalších aktivít. Už od januára 2003 je SR prizývaná na rokovania Výboru pre hodnotenie obrany, ktorý je dôležitým orgánom NATO pre spojenecké obranné plánovanie.

3.	Prístup SR k Severoatlantickej zmluve a k ďalšiemu právnemu acquis NATO

Prístup SR k Severoatlantickej zmluve je plne v súlade so všetkými existujúcimi medzinárodnými záväzkami SR, ako aj v súlade s ustanoveniami Ústavy SR, najmä čl. 7 ods. 3, podľa ktorého sa SR môže s  cieľom  zachovať  mier, bezpečnosť  a  demokratický  poriadok  za  podmienok  ustanovených medzinárodnou zmluvou zaradiť do organizácie vzájomnej kolektívnej bezpečnosti. Ústava nepredpokladá konanie referenda o prístupe k tejto zmluve, pretože zmluva nezakladá zväzok štátov v zmysle čl. 7 bod 1. Zároveň v zmysle čl. 7 ods. 4 Ústavy SR je Severoatlantická zmluva medzinárodnou politickou zmluvou, ako i medzinárodnou zmluvou vojenskej povahy. So zmluvou musí v súlade s čl. 86 písmeno d Ústavy SR vysloviť súhlas NR SR a následne ju musí podpísať prezident SR. Zmluva priamo nezakladá práva alebo povinnosti fyzických osôb alebo právnických osôb.

V súlade s článkom 10 zmluvy sa SR stane zmluvnou stranou dňom uloženia jej listiny o prístupe u vlády USA. Listinu o prístupe je možné uložiť až po ratifikovaní nášho protokolu o pristúpení všetkými členskými štátmi NATO. 

Po nadobudnutí členstva v NATO bude SR musieť v záujme zaistenia plnohodnotného začlenenia do právneho prostredia NATO pristúpiť k ďalším deviatim zmluvám statusového alebo technického charakteru. Pristúpenie k týmto zmluvám alebo ich ratifikácia bude uskutočňovaná postupne, a to tak, aby SR do šiestich mesiacov od vstupu do NATO bola zmluvnou stranou týchto medzinárodných dokumentov. Ide o nasledovné zmluvy a dohody:
•	Zmluva medzi štátmi, ktoré sú stranami Severoatlantickej zmluvy, vzťahujúca sa na štatút ich ozbrojených síl (Londýn, SOFA, 19. 6. 1951);
•	Protokol o štatúte medzinárodného vojenského veliteľstva zriadeného podľa Severoatlantickej zmluvy (Parížsky protokol, 28. 8. 1952);
•	Dohoda o právnom postavení Organizácie Severoatlantickej zmluvy, predstaviteľov štátov a Medzinárodného sekretariátu (Ottawský dohovor, 20. 9. 1951);
•	Dohoda o právnom postavení misií a predstaviteľov tretích štátov pri Organizácii Severoatlantickej zmluvy (Bruselský dohovor, 14. 9. 1994);
•	Dohoda medzi účastníckymi stranami Severoatlantickej zmluvy o bezpečnosti informácií (Brusel, 6. 3. 1997);
•	Dohoda o vzájomnej ochrane utajenia objavov týkajúcich sa obrany a na ktoré sa podali žiadosti o udelenie patentov (Paríž, 21. 9. 1960);
•	Dohoda NATO o poskytovaní technických informácií na obranné účely (Brusel, 19. 10. 1970);
•	Dohoda o spolupráci v oblasti jadrových informácií (Paríž, 18. 6. 1964);
•	Administratívne nariadenie na implementáciu Dohody o spolupráci v oblasti jadrových informácií.  

B.	Osobitná časť

Preambula
Severoatlantická zmluva vychádza z Charty OSN – čl. 51 kap. VII – právo na individuálnu alebo kolektívnu sebaobranu (“ak dôjde k ozbrojenému útoku proti členovi Organizácie Spojených národov, nijaké ustanovenie tejto Charty neprekáža prirodzenému právu na individuálnu alebo kolektívnu sebaobranu, kým Bezpečnostná rada neurobí potrebné opatrenia na zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti. Opatrenia urobené členmi organizácie pri vykonávaní tohto práva sebaobrany sa oznámia ihneď Bezpečnostnej rade a nijako sa nedotýkajú touto Chartou určenej právomoci a zodpovednosti Bezpečnostnej rady podnikať v každom okamihu také akcie, aké považuje za potrebné na udržanie a obnovenie medzinárodného mieru a bezpečnosti.“).
Preambula potvrdzuje, že NATO nie je výlučne vojenskou alianciou štátov. Zmluvné strany vytvárajú spoločenstvo krajín, ktoré sa neobmedzuje iba na spoluprácu vo vojenskej oblasti. V preambule sú vymenované hodnoty, ktoré sú členské krajiny NATO odhodlané chrániť. Základným záväzkom je usilovanie sa o stabilitu a prosperitu v severoatlantickom priestore a zachovanie mieru a bezpečnosti. Za týmto účelom sa zmluvné strany rozhodli vytvoriť kolektívnu obranu. 

Článok 1
Zmluvné strany sa zaväzujú riešiť všetky medzinárodné spory mierovými prostriedkami a zdržať sa vo svojich vzťahoch hrozby silou alebo použitia sily spôsobom nezlúčiteľným s Chartou OSN. Ide o záväzok vychádzajúci z čl. 2 Charty OSN a potvrdený aj helsinským Záverečným aktom z r. 1975.

Článok 2
Ustanovuje vôľu zmluvných strán posilňovať vzájomné vzťahy a spolupracovať v hospodárskej oblasti s cieľom vytvárať podmienky pre stabilitu a blahobyt.
 
Článok 3
Zmluvné štáty sa zaväzujú rozvíjať svoju individuálnu a kolektívnu spôsobilosť odvrátiť ozbrojený útok alebo hrozbu. Pod vzájomnou pomocou sa myslí príspevok štátu vzhľadom na jeho geografickú polohu, zdroje, ekonomické možnosti v takej forme, ktorá je najúčinnejšia – t.j. ozbrojené sily, výrobné kapacity, logistické zariadenia, vojenskú techniku a pod. Kolektívna spôsobilosť odvrátiť útok je zaručená systémom jednotného velenia, plánovania a cvičení NATO.

Článok 4
Zmluvné strany sa zaväzujú konzultovať akúkoľvek otázku týkajúcu sa ich bezpečnosti ešte predtým, ako by sa uskutočnil vojenský útok, alebo ak existuje reálna hrozba bezpečnosti. Tento článok predstavuje politickú dimenziu solidarity v čase ohrozenia (tento článok bol využitý Tureckom dňa 10. februára 2003 v súvislosti s možným ohrozením zo strany Iraku pri vojenskom vynútení odzbrojenia Iraku v súlade s rezolúciou BR OSN č. 1441 a predchádzajúcimi rezolúciami).

Článok 5
Tento článok je kľúčový z pohľadu kolektívnej obrany. Na akýkoľvek ozbrojený útok na spojenca podľa tohto článku budú spoločne reagovať všetci členovia. Tento záväzok vyjadruje záväzok USA a Kanady brániť Európu a naopak a tvorí základ transatlantického spojenectva oboch kontinentov. Existencia tohto článku pôsobila odstrašujúco pre bývalý Sovietsky zväz počas celej Studenej vojny. Po prvý krát v histórii NATO bol tento článok aktivovaný po teroristických útokoch na USA dňa 11. septembra 2001. Článok ukladá  formálnu povinnosť uskutočniť akciu – samostatne alebo spoločne – na obranu spojenca. O aký konkrétny typ akcie alebo príspevku pôjde, ponecháva na zváženie samotného člena NATO. 

Článok 6
Článok definuje euroatlantickú oblasť, na ktorú sa aplikuje záväzok kolektívnej obrany členov NATO (tento článok bol upravený po vstupe Grécka a Turecka do NATO – viď poznámka č. 1 a po osamostatnení Alžírska od Francúzska – viď poznámka č. 2) .

Článok 7
Článok potvrdzuje primárnu zodpovednosť BR OSN za udržanie mieru a bezpečnosti vo svete.

Článok 8
Článok rieši vzťah Severoatlantickej zmluvy s ostatnými medzinárodnými zmluvami, ktorými sú štáty – zmluvné strany Severoatlantickej zmluvy viazané. Zmluvné strany Severoatlantickej zmluvy nesmú mať medzinárodnoprávne záväzky, ktoré by boli v rozpore so Severoatlantickou zmluvou.

Článok 9
Článkom sa vytvoril priestor na vytvorenie organizačných štruktúr NATO na základe etablovania Severoatlantickej rady, ktorá je stálym rozhodovacím politickým orgánom NATO, ktorý sa schádza podľa potreby na rôznej úrovni. Článok tiež ustanovuje konsenzuálny rozhodovací mechanizmus, t.j. že všetci členovia NATO majú v Severoatlantickej rade rovnaké zastúpenie a rovnaký hlas. Článok predpokladá tiež vytvorenie obranného výboru (formálne sa v NATO vytvoril Výbor na plánovanie obrany – Defence Planning Committee).

Článok 10 
Článok umožňuje prístup ďalších krajín k zmluve. Potvrdzuje, že členstvo v NATO nie je exkluzívne a ktorýkoľvek európsky štát môže byť pozvaný vstúpiť do NATO, ak všetky zmluvné strany s tým súhlasia, t.j. sú presvedčené o tom, že štát je schopný a bude podporovať princípy zmluvy a prispievať k bezpečnosti v euroatlantickej oblasti. Článok stanovuje, že za člena sa krajina nemôže prihlásiť, ale všetci členovia musia súhlasiť s prizvaním k prístupu k zmluve.

Článok 11
Článok stanovuje procedúru vstupu zmluvy do platnosti, nadobudnutia jej účinnosti a určuje depozitára zmluvy – vládu USA.

Článok 12
Článok stanovuje možnosti revízie zmluvy. Platnosť zmluvy je časovo neobmedzená. 

Článok 13
Článok stanovuje možnosti a procedúry odstúpenia ktorejkoľvek zmluvnej strany od zmluvy. Do súčasnosti žiadna signatárska krajina od zmluvy neodstúpila.

Článok 14
Zmluva je vyhotovená v rovnocennom anglickom aj francúzskom znení.