Príloha 

Informácia 
o Dohovore o zákaze vývoja, výroby a hromadenia zásob bakteriologických 
(biologických) a toxínových zbraní a o ich zničení

„Dohovor o zákaze vývoja, výroby a hromadenia zásob bakteriologických (biologických) a toxínových zbraní a o ich zničení“ (ďalej iba „dohovor“) bol uzavretý v r. 1972 a platnosť nadobudol v r. 1975. SR doň sukcedovala v r. 1993. Uverejnený je v Zbierke zákonov ako vyhláška pod č. 96/1975. Do septembra 2004 dosiahol počet jeho zmluvných strán číslo 152.

Čl. I dohovoru stanovuje zákaz vývoja, výroby, hromadenia, získavania alebo držania    mikrobiálnych alebo iných biologických látok alebo toxínov bakteriologických (biologických) v kvalite alebo množstvách, ktoré nemajú opodstatnenie z hľadiska profylaktického, ochranného alebo z iných mierových aspektov a takisto zakazuje zbrane, zariadenia alebo nosiče umožňujúce použitie takýchto látok alebo toxínov pre vojenské účely. 

Čl. III dohovoru rozširuje zákaz na transfer položiek uvedených v čl. I akémukoľvek potenciálnemu prijímateľovi. Takisto zakazuje zmluvným stranám pomáhať, povzbudzovať či podnecovať iné štáty alebo organizácie vyrábať alebo inak získavať predmetné látky. 

Čl. IV dohovoru predstavuje kľúčové ustanovenie vo vzťahu k vykonávaniu dohovoru na národnej úrovni. Stanovuje, že každá zmluvná strana vykoná všetky opatrenia potrebné na zabránenie a predídenie uskutočňovania aktivít zakázaných v čl. I a III dohovoru. 

Dohovor nemá na rozdiel od Dohovoru o zákaze chemických zbraní (ďalej iba „CWC“) z r. 1992 (platnosť nadobudol v r. 1997 a v SR je vykonávaný zákonom č. 129/1998 Z. z. o zákaze chemických zbraní a o zmene a doplnení niektorých zákonov) žiadny verifikačný mechanizmus. Určitý monitoring jeho dodržiavania je založený na tzv. Opatreniach na budovanie dôvery (CBMs), ktoré zmluvné strany na dobrovoľnej báze zasielajú generálnemu tajomníkovi OSN každý rok k 15. 4. SR tak robí od r. 1993. Z uvedeného vyplýva, že hoci CWC bol prijatý výrazne neskôr ako dohovor, kontrola dodržiavania zákazu biologických zbraní má podstatne slabší rozmer. Od 3. hodnotiacej konferencie dohovoru v r. 1991 sa jeho zmluvné štáty pokúšali tento problém vyriešiť prostredníctvom vypracovania a prijatia tzv. Verifikačného protokolu (VP) k dohovoru. V priebehu rokov 1992 – 2001 sa uskutočnil celý rad rokovaní na expertnej aj politickej úrovni, pričom Verifikačný protokol začal nadobúdať svoje konkrétne kontúry. 

Na 5. hodnotiacej konferencii v rr. 2001 - 2002 však došlo výraznému zlomu v procese prípravy VP, keď USA explicitne odmietli dovtedy sledovanú cestu vedúcu k prijatiu verifikačného mechanizmu. Podľa USA by totiž zavedenie VP neviedlo k zlepšeniu a posilneniu kontroly dodržiavania dohovoru a tým zamedzenia šírenia biologických zbraní. Práve naopak, predkladanie pravidelných detailných správ týkajúcich sa výroby biologických produktov určenej medzinárodnej organizácii a značne intruzívna inšpekčná činnosť z jej strany, ako to predpokladal protokol, by pod rúškom „transparentnosti“ v oblasti kontroly biologických zbraní mohla otvoriť dvere tzv. „darebáckym“ krajinám, šíriteľom týchto zbraní alebo teroristickým skupinám k získavaniu know-how a ďalších potrebných informácií, ktoré by mohli byť zneužité pre vojenské účely. Mohlo by dôjsť k ohrozeniu národných bezpečnostných záujmov USA a ochrany biologického priemyslu, pričom vzhľadom na veľké množstvo subjektov by inšpekčná činnosť mala aj neúmerné finančné implikácie. Washington odmietavý postoj k pôvodne pripravovanému protokolu odôvodnil aj tým, že takmer všetky aktivity súvisiace s biotechnológiou sú v podstate dvojakého použitia, t. j. s možnosťou požitia pre legitímne účely, ale aj pre vojnové účely. Preto je účinná identifikácia a odhalenie výroby pre vojnové zámery príliš komplikovaná. Možnosť vyriešenia tohto problému pomocou verifikačného mechanizmu navrhovaného v protokole nepovažujú teda za relevantnú. Ďalším z dôvodov je tiež skutočnosť, že na zneužitie na vojenské účely postačuje aj malé množstvo biologických látok (na rozdiel od prostriedkov potrebných na výrobu chemických zbraní), čo výrazným spôsobom znižuje možnosť odhalenia takejto výroby. 

Z vyššie uvedených dôvodov sa nateraz presadilo smerovanie založené na názore, že dodržiavanie dohovoru musí byť založené na disciplíne každého štátu a predovšetkým na detailnom rozpracovaní vykonávania dohovoru na národných úrovniach. Zatiaľ čo v minulosti bol dohovor vykonávaný zmluvnými štátmi veľmi voľne a jeho chápanie nenútilo štáty prijímať striktné implementačné opatrenia, aktuálny vývoj priniesol novú interpretáciu predovšetkým čl. IV o národných opatreniach. Súčasný pohľad na toto ustanovenie sa prejavuje v hľadaní a nachádzaní explicitných povinností v predmetnej rovine a to na základe relatívne všeobecne formulovaných záväzkov. Čl. IV v súčasnom ponímaní preto kladie na zmluvné štáty nové úlohy - zabezpečiť dôslednú realizáciu stanovených zákazov prostredníctvom účinných právnych opatrení, ktoré sú povinné, hoci flexibilné v ich forme. V zásade ide o prijatie buď novej legislatívy, alebo upravení a doplnení už existujúcej a tiež o určenie inštitúcie koordinujúcej a zastrešujúcej všetky aktivity vo vzťahu k dohovoru, ktoré zasahujú do kompetencií viacerých rezortov - zdravotníctva, hospodárstva, pôdohospodárstva, životného prostredia, financií, vnútra, obrany, školstva a prípadne ďalších.