Príloha č. 18

VLÁDA SLOVENSKEJ REPUBLIKY

Ústavný súd Slovenskej republiky

Hlavná 72
042 65 Košice

V Bratislave 14. septembra. 2004

N á v r h

podľa čl. 125 ods. 1 písm. a) Ústavy Slovenskej republiky

Navrhovateľ: 	vláda Slovenskej republiky
zastúpená JUDr. Danielom Lipšicom, 
podpredsedom vlády Slovenskej republiky 
a ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky

na začatie konania
o súlade právneho predpisu

Vláda Slovenskej republiky (ďalej len „navrhovateľ“) podľa čl. 125 ods. 1 písm. a) Ústavy Slovenskej republiky (ďalej len „ústava“) a § 37 ods. 1 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 38/1993 Z.z. o organizácii Ústavného súdu Slovenskej republiky, o konaní pred ním a o postavení jeho sudcov v znení neskorších predpisov 

podáva návrh na začatie konania o súlade

§ 8 ods. 8 zákona č. 365/2004 Z.z. o rovnakom zaobchádzaní v niektorých oblastiach a o ochrane pred diskrimináciou a o zmene a doplnení niektorých zákonov (antidiskriminačný zákon) (ďalej len „antidiskriminačný zákon“) 
s  článkom 1 ods. 1 ústavy
a
článkom 12 ods. 1 prvá veta a ods. 2 ústavy v spojení s čl. 35 ods. 1 až 3, čl. 36, čl. 37 ods. 2, čl. 39 ods. 1 a 2, čl. 40 a čl. 42 ústavy

I.

Namietaný nesúlad § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona s čl. 1 ods. 1 ústavy.

Podľa článku 1 ods. 1 ústavy 
Slovenská republika je zvrchovaný, demokratický a právny štát. Neviaže sa na nijakú ideológiu ani náboženstvo.

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona znie: 
Na zabezpečenie rovnosti príležitostí v praxi a dodržiavania zásady rovnakého zaobchádzania možno prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia na zabránenie znevýhodneniu súvisiaceho s rasovým pôvodom, alebo etnickým pôvodom.

Podľa názoru Ústavného súdu Slovenskej republiky 
„Jedným z definičných princípov právneho štátu je právna istota. Požiadavkou právnej istoty je, aby zákony v právnom štáte boli pochopené dostatočne a aby umožňovali ich adresátom urobiť si aspoň predstavu o svojej právnej situácii. Nejasnosť, viacvýznamovosť a vágnosť pojmu ... vytvára stav právnej neistoty, čím sa dostáva do rozporu s čl. 1 ústavy. 
... 
Požiadavka, aby všeobecne záväzné právne predpisy spĺňali kritériá zrozumiteľnosti, a to osobitne vtedy, ak sa nimi zakazujú určité formy správania sa, predstavuje významný faktor eliminovania možnosti ich svojvoľného, účelového, nejednotného alebo iného nežiaduceho vykladania a uplatňovania príslušnými orgánmi verejnej moci (právny predpis má presne definovať správanie sa príslušných subjektov, ktoré chce obmedziť).“.
(Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL. ÚS 19/98, publikovaný v Zbierke zákonov Slovenskej republiky pod č. 318/1998 Z. z. dňa 23. 10. 1998). 

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona porušuje princíp právnej istoty vo viacerých smeroch.

A) 	Zo znenia § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona nie je zrejmý účel osobitných vyrovnávacích opatrení a nie sú jasne definované ani podmienky, na základe ktorých môžu byť osobitné vyrovnávacie opatrenia prijaté. 

Predmetné ustanovenie umožňuje prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia vtedy, ak sa ich prijatím dosiahne alebo sa môže dosiahnuť „zabezpečenie rovnosti príležitostí v praxi“ a „zabezpečenie dodržiavania zásady rovnakého zaobchádzania“. Ide o kumulatívne podmienky, na základe ktorých môžu byť osobitné vyrovnávacie opatrenia prijaté, a ktoré zároveň ustanovujú „účel“, na ktorý je možné osobitné vyrovnávacie opatrenia prijať. 

Prvou podmienkou prijatia týchto opatrení je, že majú sledovať „zabezpečenie rovnosti príležitostí v praxi“. Ustanovením podmienky na prijatie týchto opatrení a zároveň účelu „zabezpečiť rovnosť príležitostí v praxi“ implikuje § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona, že rovnosť príležitostí má dve roviny – teoretickú (ustanovenú zákonom) a praktickú (pri aplikácii, resp. používaní zákona). Vzhľadom na to, že antidiskriminačný zákon nedefinuje rovnosť príležitostí v praxi a teda nedefinuje ani, kedy je táto rovnosť porušená, môžeme konštatovať, že § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona ustanovuje možnosť v konkrétnej situácii na základe voľnej úvahy, bez akýchkoľvek zákonných kritérií a pre neznámeho adresáta (osobu, ktorá bude § 8 ods. 8 aplikovať, resp. používať) rozhodnúť o tom, že nie je zabezpečená rovnosť príležitostí v praxi a prijať opatrenia, ktorých obsah nie je zrejmý na to, aby táto „nerovnosť príležitostí v praxi“ bola odstránená, resp. „rovnosť príležitostí v praxi“ bola zabezpečená.

„Zabezpečenie dodržiavania zásady rovnakého zaobchádzania“ je druhou podmienkou na prijatie osobitných vyrovnávacích opatrení. Podľa § 3 ods. 1 antidiskriminačného zákona je každá fyzická osoba alebo právnická osoba povinná dodržiavať zásadu rovnakého zaobchádzania v zákonom ustanovených oblastiach (oblasti podľa § 5 a 6 antidiskriminačného zákona). Túto povinnosť vyjadruje antidiskriminačný zákon explicitne a pre prípady jej nedodržania ustanovuje prostriedky právnej ochrany v § 9 až 11. Vychádzajúc z definície zásady rovnakého zaobchádzania (§ 2 ods. 1) antidiskriminačný zákon ustanovuje aj povinnosť prevencie (prijímať opatrenia na ochranu pred diskrimináciou). Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona však mimo prostriedkov právnej ochrany umožňuje neznámemu adresátovi prijať opatrenia, ktorých obsah nie je zrejmý na to, aby bola zásada rovnakého zaobchádzania dodržiavaná, pričom nie je zrejmé, či ide o prijímanie opatrení ak došlo k porušeniu predmetnej zásady alebo o preventívne opatrenia.

Cieľom antidiskriminačného zákona je, aby ak dôjde k porušeniu povinnosti dodržiavať zásadu rovnakého zaobchádzania súd takéto porušenie vyriekol a uložil povinnosť nápravy (v rozsahu podľa § 9 ods. 2 a 3). Vysloviť porušenie zásady rovnakého zaobchádzania teda umožňuje antidiskriminačný zákon len súdu a v riadnom konaní, kde je porušenie tejto zásady predmetom dokazovania. § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona zveruje bez akýchkoľvek kritérií a neznámemu adresátovi oprávnenie prejudikovať alebo rozhodnúť, že by mohlo dôjsť alebo došlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania, čím zasahuje do právomoci súdu a do režimu, ktorý zákon predpokladá ako režim „nápravy a sankcií“ ak k porušeniu tejto zásady dôjde.

Zabezpečenie rovnosti príležitostí v praxi a dodržiavanie zásady rovnakého zaobchádzania sú kumulatívnymi podmienkami na prijatie osobitných vyrovnávacích opatrení. Z vyššie uvedeného však vyplýva, že nie je jasné, kedy dôjde k naplneniu týchto podmienok a na základe akých kritérií a kto bude o  „nerovnosti príležitostí v praxi“ a o „nedodržiavaní zásady rovnakého zaobchádzania“ rozhodovať. Potenciálni adresáti tejto normy budú teda rozhodovať bez jasných kritérií a teda aj nejednotne, keďže § 8 ods. 8 ponecháva rozhodnutie v tak závažnej veci, ako je možný zásah do základných práv a slobôd, čisto na ľubovôľu a úvahu osôb, aplikujúcich toto ustanovenie.

B)	Adresát, resp. osoba, ktorá je oprávnená prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia podľa § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona nie je zrejmý. 

Jednou z požiadaviek kladených na zákon a na jednotlivé normy, ktoré zákon obsahuje, je zrozumiteľnosť a jasný obsah ustanovení a s tým spojená najmä jasná a zrozumiteľná adresnosť zákona, resp. jeho noriem. § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona nespĺňa tieto požiadavky, pretože nedefinuje oprávnený subjekt. Vyjadrením „možno prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia“ dáva toto oprávnenie každému a nikomu zároveň – z dikcie predmetného ustanovenia vyplýva, že osobitné vyrovnávacie opatrenia môže prijať ktorákoľvek fyzická osoba alebo právnická osoba. 
Takéto určenie, resp. neurčenie osoby, ktorá je oprávnená prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia je neprijateľné najmä z toho dôvodu, že môže ísť, a vo väčšine prípadov zrejme aj pôjde, o orgány verejnej moci – či už orgány územnej samosprávy alebo štátne orgány. Tieto môžu v zmysle čl. 2 ods. 2 ústavy konať len na základe ústavy, v jej medziach a v rozsahu a spôsobom, ktorý ustanoví zákon. Nie je možné, aby oprávnenie orgánu verejnej moci prijímať opatrenia, navyše opatrenia v oblasti základných práv a slobôd podľa druhej hlavy ústavy, bolo ustanovené bez toho, aby bola jasne určená príslušnosť – teda ktorý orgán a za akých podmienok môže osobitné vyrovnávacie opatrenia prijať.

C)	Nie je zrejmý rozsah osobitných vyrovnávacích opatrení a teda ani ich obsah.

„Požiadavkou právnej istoty je, aby zákony v právnom štáte boli pochopené dostatočne a aby umožňovali ich adresátom urobiť si aspoň predstavu o svojej právnej situácii.“ (Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL. ÚS 19/98, publikovaný v Zbierke zákonov Slovenskej republiky pod č. 318/1998 Z. z. dňa 23. 10. 1998). 
Rovnako musí byť zákon terminologicky presný a jednotný. Možno v ňom používať len správne a v právnom poriadku ustálené pojmy a správnu právnu terminológiu. Nový pojem treba v právnom predpise právne vymedziť, resp. definovať jeho obsah.

V ustanovení § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona sa používa pojem „osobitné vyrovnávacie opatrenia“, ktorý však nie je ani v antidiskriminačnom zákone, ani v inom zákone definovaný – ide o pojem, ktorého obsah nie je známy. Z ustanovenia cieľa, ktorý majú tieto opatrenia dosiahnuť, je možné odvodiť, že má ísť o opatrenia, ktoré majú odstrániť znevýhodnenie súvisiace s rasovým pôvodom alebo etnickým pôvodom, pričom však naďalej zostáva nejasný obsah týchto opatrení. 

Nejasnosť a chýbajúca definícia tohto pojmu, resp. chýbajúci aspoň demonštratívny výpočet či naznačenie obsahu a limitov týchto osobitných vyrovnávacích opatrení dostávajú osoby, ktoré budú tieto opatrenia prijímať do stavu právnej neistoty, keďže ani z výkladu pojmu nie je zrejmé, čo môže byť obsahom „osobitných vyrovnávacích opatrení“ a ako sa majú realizovať.

Nejasnosť, viacvýznamovosť a vágnosť pojmu „osobitné vyrovnávacie opatrenia“ teda vytvára stav interpretačnej neistoty, čo je v rozpore s princípom právnej istoty zakotveným v čl. 1 ods. 1 ústavy. Táto nejasnosť a vágnosť pojmu je o to závažnejšia, že oblasti, v ktorých by sa mali osobitné vyrovnávacie opatrenia prijímať, patria medzi oblasti základných práv a slobôd podľa druhej hlavy ústavy a z tohto dôvodu je nevyhnutné, aby bol jasne ustanovený obsah a rozsah, ako aj podmienky, za ktorých sa budú osobitné vyrovnávacie opatrenia prijímať, keďže ich prijatím môže dôjsť k obmedzeniu či modifikácii základných práv a slobôd iných osôb. 

Osobami oprávnenými prijímať osobitné vyrovnávacie opatrenia podľa antidiskriminačného zákona budú aj orgány verejnej moci, čo v spojení s čl. 2 ods. 2 ústavy vyžaduje, aby tieto orgány konali len na základe ústavy, v jej medziach a v rozsahu a spôsobom, ktorý ustanoví zákon. Vzhľadom na požiadavku čl. 2 ods. 2 je nevyhnutné, aby zákon jasne a jednoznačne, bez možnosti nejednotného a účelového výkladu, ustanovil podmienky, spôsob prijímania a obsah osobitných vyrovnávacích opatrení, ako aj osoby, ktoré sú oprávnené tieto opatrenia prijímať. 

Stav, ktorý vznikol tým, že § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona nedefinuje pojem „osobitné vyrovnávacie opatrenia“, a teda ani neustanovuje, čo je obsahom týchto opatrení, aké sú podmienky na ich prijatie a čo je možné považovať za osobitné vyrovnávacie opatrenie, je stavom, ktorý je v rozpore s princípom právnej istoty. Tento stav neumožňuje oprávneným osobám, a teda ani orgánom verejnej moci, konať pri prijímaní osobitných vyrovnávacích opatrení spôsobom a v rozsahu ustanovenom zákonom, keďže zákon žiaden spôsob ani rozsah neustanovuje. Je zrejmé, že § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona ponecháva o.i. aj orgánom verejnej moci možnosť konať na základe vlastnej úvahy a z vlastného rozhodnutia, čo je v rozpore s princípom právnej istoty. 

„Právnej istote ako nedielnej súčasti právneho štátu podľa čl. 1 ústavy preto nezodpovedá taký stav (situácia), ktorý by orgánu štátu umožňoval konať podľa vlastnej úvahy a z vlastného rozhodnutia aj nad rámec zákona a tiež iným ako zákonom ustanoveným postupom.“ (Uznesenie Ústavného súdu Slovenskej republiky, sp. zn. I. ÚS 3/98, publikované v Zbierke zákonov Slovenskej republiky pod č. 49/1998 Z. z. dňa 24. 2. 1998).

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona tým, že neustanovuje, čo je obsahom osobitných vyrovnávacích opatrení, aké sú podmienky na ich prijatie a čo je možné považovať za osobitné vyrovnávacie opatrenie, zároveň otvára priestor pre nejednotné rozhodovanie v prípadoch, ktoré sú druhovo rovnaké. Vágnosť a interpretačná nejasnosť predmetného ustanovenia umožňuje, aby v druhovo rovnakých prípadoch boli prijaté odlišné osobitné vyrovnávacie opatrenia, resp. aby v jednom prípade boli tieto opatrenia prijaté a v inom, druhovo rovnakom prípade nie. 

Zákon nemá dávať priestor na odlišný postup v druhovo rovnakých prípadoch, ale má obsahovať len také ustanovenia, ktoré sa vzťahujú rovnako na prípady, ktoré sú druhovo rovnaké, ako to konštatoval aj Ústavný súd Slovenskej republiky: „Ústavná norma, podľa ktorej „zákonné obmedzenia ústavných práv a slobôd musia platiť rovnako pre všetky prípady, ktoré spĺňajú ustanovené podmienky“, zaväzuje zákonodarcu na jej rešpektovanie pri prijímaní zákona a ďalej všetky subjekty verejnej správy, aby v rámci svojej rozhodovacej, resp. aplikačnej praxe dôsledne postupovali v súlade s ňou. Preto zákon môže obsahovať iba také obmedzenia, ktoré sa rovnako vzťahujú na všetky individuálne (konkrétne) prípady, ktoré sú druhovo rovnaké.“ (Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL. ÚS 36/95 z 3. apríla 1996, uverejnený v Zbierke zákonov Slovenskej republiky, pod č. 131/1996)

D) 	Kritériá, resp. podmienky, ktorými je ustanovený cieľ osobitných vyrovnávacích opatrení a v podstate aj okruh osôb, v prospech ktorých sa môžu osobitné vyrovnávacie opatrenia prijímať, sú nejasné, vágne a nedefinované. 

Cieľom osobitných vyrovnávacích opatrení podľa § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona má byť odstránenie znevýhodnenia súvisiaceho s rasovým pôvodom alebo etnickým pôvodom. 

Ústavný súd Slovenskej republiky už konštatoval, že „Článok 12 ods. 2 ústavy zabezpečuje univerzálnosť rovnosti v základných právach a slobodách všetkých, a to bez ohľadu na odlišnosti spočívajúce v ich osobe a postavení. Odlišnosti, ktoré ústava vo vzťahu k zachovaniu rovnosti v základných právach a slobodách akceptuje, sa týkajú pohlavia, farby pleti, jazyka, viery a náboženstva, politického či iného zmýšľania, národného alebo sociálneho pôvodu, príslušnosti k národnosti alebo etnickej skupine, majetku, rodu alebo iného postavenia, ktoré je potrebné v konkrétnom prípade rešpektovať v snahe neporušiť princíp univerzálnosti rovnosti. Jednotlivé skutočnosti, ktoré môžu byť dôvodom prirodzenej nerovnosti ľudí sú preto upravené v ústave príkladmo a dávajú priestor na to, aby nikto nemohol byť z týchto dôvodov poškodzovaný, zvýhodňovaný alebo znevýhodňovaný. ... Ustanovenie čl. 12 ods. 2 ústavy je označované aj ako ustanovenie upravujúce zákaz diskriminácie a na druhej strane zákaz zvýhodňovania v konkrétnom základnom práve a slobode každého, komu toto právo náleží.“ (Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL. ÚS 37/95 z  12. septembra 1996, uverejnený v Zbierke zákonov Slovenskej republiky, pod č. 286/1996)

Atribúty rasy alebo príslušnosti k národu či etniku teda môžu byť dôvodom prirodzenej nerovnosti medzi ľuďmi. Ústava však zakazuje, aby boli dôvodom na poškodzovanie, znevýhodňovanie alebo zvýhodňovanie osôb, ktoré tieto atribúty napĺňajú pred osobami, ktoré ich nenapĺňajú. V jednotlivých oblastiach, ktoré spadajú do jeho vecnej pôsobnosti to deklaruje aj antidiskriminačný zákon, keďže ustanovuje povinnosť dodržiavať v predmetných oblastiach zásadu rovnakého zaobchádzania – ide o zabezpečenie univerzálnej rovnosti bez ohľadu na spomínané dôvody prirodzenej nerovnosti. Keďže základným cieľom antidiskriminačného zákona je zamedziť tomu, aby o.i. rasový či etnický pôvod boli dôvodom na znevýhodňovanie či zvýhodňovanie osôb, nemajú osobitné vyrovnávacie opatrenia zmysel pre zabezpečenie univerzálnej rovnosti. 

Cieľ vyrovnávacích opatrení, tak ako ho implikuje § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona, sa dá vysvetliť aj tým spôsobom, že existujú určité objektívne znevýhodnenia súvisiace s rasovým či etnickým pôvodom, ktoré automaticky diskvalifikujú osoby určitej rasy či etnika pri prístupe k jednotlivým právam či pri ich realizácii, a osobitné vyrovnávacie opatrenia majú slúžiť na to, aby mohli vôbec svoje práva v zákonom ustanovených oblastiach realizovať. Ak by sme však prijali tento cieľ predmetného ustanovenia, potom sa dostávame do rozporu s čl. 12 ods. 1 prvá veta ústavy, ktorá hovorí, že „Ľudia sú si rovní v dôstojnosti i v právach.“. Takýto cieľ osobitných vyrovnávacích opatrení by zároveň implikoval, že osoby určitej rasy alebo etnika, o ktorých tak rozhodne neznámy adresát na základe nejasných a vágnych podmienok, sú „menejcenné“, resp. nie sú rovné osobám inej rasy či etnika. Všeobecný princíp rovnosti však vyjadruje rovnosť všetkých ľudí v dôstojnosti a právach bez ohľadu na ich príslušnosť k rase alebo etnickej skupine. 

Ako navrhovateľ konštatoval vyššie, zo znenia § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona vyplýva, že cieľom osobitných vyrovnávacích opatrení je zabránenie znevýhodneniu súvisiacemu s rasovým pôvodom alebo etnickým pôvodom. Z toho je zrejmé, že adresátmi osobitných vyrovnávacích opatrení budú osoby určitého rasového pôvodu alebo etnického pôvodu, ktoré sú práve, a len z dôvodov ich rasového alebo etnického pôvodu, znevýhodnené. 

V zmysle čl. 12 ods. 3 má každý právo rozhodovať o svojej národnosti a ovplyvňovanie tohto rozhodovania sa zakazuje. Znamená to, že každý má právo rozhodnúť sa kedykoľvek, ku ktorej národnosti patrí. Navrhovateľ má za to, že ustanovenie čl. 12 ods. 3 je potrebné vykladať extenzívne, teda že každý má právo rozhodovať aj o tom, ku ktorej etnickej skupine patrí. Keďže pojem „národnosť“ je pojmom užším ako pojem „etnikum“, tak každá národnostná skupina a národnostná príslušnosť je súčasťou určitej etnickej skupiny, resp. príslušnosti k etnickej skupine. Ak sa teda prijmú osobitné vyrovnávacie opatrenia pre osoby určitej etnickej príslušnosti, nie je možné vylúčiť z týchto opatrení nikoho, kto sa k danej etnickej príslušnosti prihlási. Inými slovami by išlo o osobitné vyrovnávacie opatrenia, ktoré by sa vzťahovali na všetkých, pretože nie je možné zakázať komukoľvek, aby sa hlásil k určitej etnickej skupine, resp. etnickej príslušnosti. Kritérium etnickej príslušnosti je teda kritériom zbytočným pokiaľ ide o priznanie určitých práv, keďže v praxi toto kritérium pravdepodobne nebude plniť účel, ktorý chcel zákonodarca dosiahnuť.

Zákonodarca teda na základe nedefinovaného kritéria a teda nejasného určenia ustanovil okruh osôb, v prospech ktorých je možné prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia a ktoré z dôvodov príslušnosti k rase, resp. rasového pôvodu alebo z dôvodov príslušnosti k etnickej skupine, resp.  etnického pôvodu budú oprávnené tieto opatrenia využívať, resp. uplatňovať si práva a zvýhodnenia z nich vyplývajúce. 

E)	Požiadavka, aby všeobecne záväzné právne predpisy spĺňali kritériá zrozumiteľnosti predstavuje významný faktor eliminovania možnosti ich svojvoľného, účelového, nejednotného alebo iného nežiadúceho vykladania a uplatňovania (právny predpis má presne definovať správanie sa príslušných subjektov).

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona, ako vyplýva z vyššie uvedeného, je nezrozumiteľné a nejasné. Formulácia tohto ustanovenia  vytvára stav, ktorý umožňuje jeho rôznorodý a účelový výklad, čím sa zakladá stav právnej neistoty. Navyše táto interpretačná nejasnosť a právna neistota bude pôsobiť v tak citlivej a zásadnej oblasti, akou bezpochyby sú základné práva a slobody, čo len zvyšuje nevyhnutnosť jasnej a zrozumiteľnej úpravy, bez možností rôznorodého a účelového výkladu.

Vzhľadom na vyššie uvedené navrhovateľ zastáva názor, že ani na základe všeobecného interpretačného pravidla, t. j. čl. 152 ods. 4 ústavy, nie je v danom prípade možné vytvoriť stav právnej istoty u adresátov citovanej právnej normy o správaní, ktorým naplnia, resp. neporušia jej obsah. § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona je preto podľa názoru navrhovateľa v rozpore s článkom 1 ods. 1 ústavy.

II.

Namietaný nesúlad § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona s čl. 12 ods. 1 prvá veta a ods. 2 ústavy v spojení s čl. 35 ods. 1 až 3, čl. 36, čl. 37 ods. 2, čl. 39 ods. 1 a 2, čl. 40 a čl. 42  ústavy.

Článok 12 ods. 1 a 2 ústavy znie:
„(1) Ľudia sú slobodní a rovní v dôstojnosti i v právach. Základné práva a slobody sú neodňateľné, nescudziteľné, nepremlčateľné a nezrušiteľné.
(2) Základné práva a slobody sa zaručujú na území Slovenskej republiky všetkým bez ohľadu na pohlavie, rasu, farbu pleti, jazyk, vieru a náboženstvo, politické, či iné zmýšľanie, národný alebo sociálny pôvod, príslušnosť k národnosti alebo etnickej skupine, majetok, rod alebo iné postavenie. Nikoho nemožno z týchto dôvodov poškodzovať, zvýhodňovať alebo znevýhodňovať.“.

Samotná systematika, resp. zaradenie ustanovenia § 8 ods. 8 v antidiskriminačnom zákone naznačuje povahu osobitných vyrovnávacích opatrení. § 8 totiž upravuje prípustné rozdielne zaobchádzanie, teda výnimky zo zákazu diskriminácie. Ide o také rozdielne zaobchádzanie, ktoré by mohlo byť považované za diskrimináciu, ale antidiskriminačný zákon ho pripúšťa v určitých oblastiach a z konkrétnych dôvodov len vtedy, ak je to v danom prípade odôvodniteľné sledovaním legitímneho cieľa a primerané dosiahnutiu tohto cieľa. 

Zaradenie osobitných vyrovnávacích opatrení do § 8 naznačuje, že ide o výnimku zo zákazu diskriminácie (prípustné zvýhodnenie), ktorého odôvodnenie má spočívať v kumulatívnom splnení vágnych podmienok zabezpečenia rovnosti príležitostí v praxi a dodržiavaním zásady rovnakého zaobchádzania, pričom sa toto rozdielne zaobchádzanie (zvýhodnenie) pripúšťa len z dôvodu rasového pôvodu alebo etnického pôvodu, bez požiadavky na naplnenie podmienky primeranosti či legitímneho odôvodnenia v konkrétnej situácii. 

Je tu však vnútorný rozpor, keďže ustanovenia § 8 ods. 1 až 7 antidiskriminačného zákona predstavujú výnimky zo zásady rovnakého zaobchádzania a nie ustanovenia, ktorých aplikáciou sa má dosiahnuť rovnaké zaobchádzanie. Oproti tomu § 8 odsek 8, okrem toho, že je výnimkou zo zásady rovnakého zaobchádzania, v prvom rade ustanovuje možnosť prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia, ktorých aplikáciou sa má dosiahnuť samotný cieľ zákona – teda dodržiavanie zásady rovnakého zaobchádzania a rovnosť v právach. 

Ustanovenie § 8 odsek 8 inými slovami hovorí, že na to, aby sa zaobchádzalo s osobami určitej rasy alebo etnika rovnako ako s inými, je v určitých (antidiskriminačným zákonom nedefinovaných situáciách) možné prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia. Uvedené ustanovenie teda implikuje, že osoby určitej rasy alebo etnika sú v určitých prípadoch a za splnenia určitých podmienok (ktoré však zákon nedefinuje) z objektívnych príčin diskvalifikované a bez vyrovnávacích opatrení nemajú, resp. by nemali možnosť prístupu k svojim právam a ich realizácii – v tomto prípade aj základným právam uvedeným nižšie. Ustanovenie § 8 odsek 8 teda ide proti zásade rovnosti ľudí v dôstojnosti a v právach, keďže hovorí, že táto rovnosť bude dosiahnutá len prijatím osobitných vyrovnávacích opatrení. 

Osobitné vyrovnávacie opatrenia teda môžeme považovať za určité osobitné právo, ktorého adresátom nie sú konkrétne osoby s konkrétnym znevýhodnením v konkrétnej situácii, ale určité rasové alebo etnické skupiny bez ohľadu na to, či ich jednotliví príslušníci alebo osoby, ktoré napĺňajú kritérium danej rasy či etnicity, sú skutočne znevýhodnení. Samotná formulácia § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona, ktorá hovorí, že „možno prijať osobitné vyrovnávacie opatrenia na zabránenie znevýhodneniu súvisiaceho s rasovým pôvodom, alebo etnickým pôvodom“ umožňuje, aby práve kritérium rasy alebo etnického pôvodu bolo dôvodom na „nerovnaké“, resp. preferenčné podmienky pri prístupe a realizácii predmetných základných práv. Vzhľadom na vyššie namietanú vágnosť a nejasnosť ustanovenia § 8 ods. 8 sa otvárajú možnosti na akékoľvek zvýhodnenie, či už ide o systém kvót alebo iné automatické zvýhodňovanie.

	Článok 12 ods. 1 ustanovuje zásadu rovnosti ľudí v dôstojnosti a v právach – teda priznáva rovnaké práva všetkým ľudským bytostiam. 

Článok 12 ods. 2 ústavy zabezpečuje univerzálnosť rovnosť v základných právach a slobodách všetkých, a to bez ohľadu na odlišnosti spočívajúce v ich osobe a postavení. Odlišnosti, ktoré ústava vo vzťahu k zachovaniu rovnosti v základných právach a slobodách akceptuje, sa týkajú pohlavia, farby pleti, jazyka, viery a náboženstva, politického či iného zmýšľania, národného alebo sociálneho pôvodu, príslušnosti k národnosti alebo etnickej skupine, majetku, rodu alebo iného postavenia, ktoré je potrebné v konkrétnom prípade rešpektovať v snahe neporušiť princíp univerzálnosti rovnosti. Jednotlivé skutočnosti, ktoré môžu byť dôvodom prirodzenej nerovnosti ľudí sú preto upravené v ústave príkladmo a dávajú priestor na to, aby nikto nemohol byť z týchto dôvodov poškodzovaný, zvýhodňovaný alebo znevýhodňovaný.

Ustanovenie čl. 12 ods. 2 ústavy je označované aj ako ustanovenie upravujúce zákaz diskriminácie a na druhej strane zákaz zvýhodňovania v konkrétnom základnom práve a slobode každého, komu toto právo náleží. 

Diskriminácia, t. j. poškodzovanie alebo znevýhodňovanie, prípadne preferencia (zvýhodňovanie) má svoj odraz v takom porušení rovnosti základného práva alebo slobody, ktoré je späté práve s atribútom prirodzenej nerovnosti a je zrejmé, že dôvodom porušenia rovnosti je len táto skutočnosť. 

Ústava teda v čl. 12 ods. 2 zakazuje kohokoľvek zvýhodniť v spojení so základnými právami a slobodami. „Ustanovenie čl. 12 ods. 2 ústavy má všeobecný, deklaratórny charakter a nie charakter základného ľudského práva a slobody. Jeho použitia sa možno dovolávať len v spojitosti s ochranou konkrétnych základných práv a slobôd uvedených v ústave.“ (Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. I. ÚS 17/99 z 22. septembra 1999).

Z ustanovení § 5 ods. 2 a § 6 ods. 2 antidiskriminačného zákona vyplýva, že zásada rovnakého zaobchádzania sa uplatňuje len v spojení s právami ustanovenými osobitnými zákonmi, ktoré upravujú spoločenské vzťahy v oblastiach vecnej pôsobnosti antidiskriminačného zákona. 

Z dikcie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona vyplýva, že sa vzťahuje na všetky oblasti, ktoré sú vo vecnej pôsobnosti antidiskriminačného zákona – teda vo všetkých týchto oblastiach je možné prijímať osobitné vyrovnávacie opatrenia.

Pre namietanie rozporu § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona s čl. 12 ods. 2 ústavy je teda potrebné preukázať, že § 8 ods. 8 sa vzťahuje na základné práva a slobody. Vzhľadom na to, že ustanovenie § 8 ods. 8 sa vzťahuje na všetky oblasti vecnej pôsobnosti antidiskriminačného zákona, podľa § 5 a 6 antidiskriminačného zákona je potrebné preukázať, že  tieto ustanovenia sa vzťahujú aj na práva, ktoré  patria medzi základné práva a slobody podľa druhej hlavy ústavy. 

Všetkých základných práv a slobôd, ktorých sa antidiskriminačný zákon dotýka je možné domáhať sa v zmysle čl. 51 ods. 1 ústavy v medziach zákonov, ktoré vykonávajú predmetné články ústavy, zakotvujúce jednotlivé základné práva a slobody. Uvádzame teda, ktorých základných práv a slobôd sa antidiskriminačný zákon dotýka, v ktorých osobitných zákonoch sú predmetné vzťahy upravené a teda v ktorých oblastiach základných práv a slobôd je možné vzhľadom na § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona prijímať osobitné vyrovnávacie opatrenia. 

Ustanovenia § 5 a 6 antidiskriminačného zákona sa vzťahujú o.i. na
a) oblasť tzv. „sociálnych práv“ – základných práv podľa čl. 39 ods. 1 a 2 ústavy 
§ 5 ods. 2 písm. a) konkretizuje, že ide o oblasti 
•	sociálnej pomoci – podľa zákona č. 195/1998 Z. z. o sociálnej pomoci v znení neskorších predpisov,
•	sociálneho poistenia – podľa zákona č. č. 461/2003 Z. z. o sociálnom poistení v znení neskorších predpisov,
•	štátnej sociálnej podpory – napríklad podľa zákona č. 599/2003 Z.z. o pomoci v hmotnej núdzi a o zmene a doplnení niektorých zákonov, zákona č. 601/2003 Z.z. o životnom minime a o zmene a doplnení niektorých zákonov.

b)	oblasť poskytovania zdravotnej starostlivosti a prístupu k  nej – základných práv podľa čl. 40 ústavy 
Oblasť práv, ktorú antidiskriminačný zákon v § 5 ods. 2 písm. b) charakterizuje ako oblasť poskytovania zdravotnej starostlivosti a prístupu k nej upravujú napríklad
•	zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 277/1994 Z. z. o zdravotnej starostlivosti v znení neskorších predpisov 
•	zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 273/1994 Z. z. o zdravotnom poistení, financovaní zdravotného poistenia, o zriadení Všeobecnej zdravotnej poisťovne a o zriaďovaní rezortných, odvetvových, podnikových a občianskych zdravotných poisťovní v znení neskorších predpisov.

c)	oblasť vzdelania – spolu s ďalšími súvisiacimi právami ide o základné práva podľa čl. 42 ústavy 
Obsahom tohto práva je jednak právo na bezplatné základné a stredné vzdelanie (čl. 42 ods. 2 ústavy) ako aj právo na vzdelanie vysokoškolské podľa schopností občana a možnosti spoločnosti (čl. 42 ods. 2 ústavy). Obsah pojmu vzdelanie, tak ako vyplýva z Dohovoru o zákaze diskriminácie v oblasti vzdelania a ako ho definoval Ústavný súd Slovenskej republiky vo svojom uznesení sp. zn. PL ÚS 5/93 z 18. mája 1994, zahŕňa
i.	všetky formy vzdelania, a to základné, stredné, vysokoškolské, všeobecné a odborné vzdelanie,
ii.	prístup k vzdelaniu a poskytovanie určitej úrovne a kvality vzdelania (aby každý mal rovnaký prístup k vzdelaniu a dostalo sa mu rovnakej úrovne a kvality vzdelania bez akejkoľvek diskriminácie),
iii.	podmienky, za ktorých sa umožňuje prístup k vzdelaniu.

Oblasť práv, ktorú antidiskriminačný zákon v § 5 ods. 2 písm. c) charakterizuje ako oblasť poskytovania vzdelávania a prístupu k nemu  upravujú napríklad
•	zákon č. 29/1984 Zb. o sústave základných a stredných škôl (školský zákon) v znení neskorších predpisov,
•	zákon č. 131/2002 Z. z. o vysokých školách v znení neskorších predpisov,
•	zákon č. 386/1997 Z. z. o ďalšom vzdelávaní a o zmene zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 387/1996 Z. z. o zamestnanosti v znení neskorších predpisov.

d)	oblasť pracovnoprávnych a obdobných právnych vzťahov ako aj právnych vzťahov s nimi súvisiacich – základné práva podľa čl. 35 ods. 1 až 3, čl. 36, čl. 37 ods. 2 ústavy 
Antidiskriminačný zákon konkretizuje o aké právne vzťahy ide v § 6 ods. 2. Ide o 
i.	prístup k zamestnaniu, povolaniu, inej zárobkovej činnosti alebo funkcii (ďalej len „zamestnanie“), vrátane požiadaviek pri prijímaní do zamestnania a podmienok a spôsobu uskutočňovania výberu do zamestnania, (základné práva podľa čl. 35 ods. 1 až 3 ústavy)
ii.	výkon zamestnania a podmienky výkonu práce v zamestnaní, vrátane odmeňovania, funkčného postupu v zamestnaní a  prepúšťania, (základné práva podľa čl. 36 ústavy)
iii.	prístup k odbornému vzdelávaniu, ďalšiemu odbornému vzdelávaniu a účasti na programoch aktívnych opatrení na trhu práce, vrátane prístupu k poradenstvu pre výber zamestnania a zmenu zamestnania (základné práva podľa čl. 35 ods. 1 a čl. 42 ods. 1 ústavy)
iv.	členstvo a pôsobenie v organizácii zamestnancov, organizácii zamestnávateľov a v organizáciách združujúcich osoby určitých profesií, vrátane poskytovania výhod, ktoré tieto organizácie svojim členom poskytujú. (základné práva podľa čl. 37 ods. 2  ústavy)

Oblasť, ktorú antidiskriminačný zákon v § 6 ods. 2 charakterizuje ako oblasť pracovnoprávnych vzťahov, obdobných právnych vzťahov a právnych vzťahoch s nimi súvisiacich upravujú napríklad
•	zákon č. 311/2001 Z. z. Zákonník práce v znení neskorších predpisov
•	zákon č. 312/2001 Z .z. o štátnej službe a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov
•	zákon č. 552/2003 Z. z. o výkone prác vo verejnom záujme
•	zákon č. 5/2004 Z.z. o službách zamestnanosti a o zmene a doplnení niektorých zákonov

Z vyššie uvedeného je teda zrejmé, že antidiskriminačný zákon sa dotýka viacerých základných práv a slobôd podľa druhej hlavy ústavy. Základné práva a slobody sa podľa čl. 12 ods. 2 ústavy zaručujú všetkým, bez ohľadu na o.i. aj rasu alebo príslušnosť k etnickej skupine. Nikoho teda nie je možné v súvislosti s prístupom a realizáciou základných práv a slobôd poškodzovať, zvýhodňovať alebo znevýhodňovať z dôvodu rasy alebo etnickej príslušnosti. Čl. 12 ods. 2 ústavy teda zakazuje z dôvodov tam uvedených nielen negatívnu diskrimináciu (znevýhodňovanie a poškodzovanie), ale aj tzv. „pozitívnu“ diskrimináciu (zvýhodňovanie).

Čl. 34 ústavy obsahuje určité osobitné práva pre občanov patriacich k národnostným menšinám alebo etnickým skupinám. Obdobne tak čl. 38 obsahuje určité osobitné práva pre ženy, mladistvých a osoby zdravotne postihnuté. Môžeme povedať, že ide o ustanovenia, ktoré predstavujú v prípade národnostných menšín a etnických skupín určité osobitné práva, resp. v prípade žien, mladistvých a osôb zdravotne postihnutých tzv. „pozitívnu“ diskrimináciu (prípustné zvýhodnenie) v ústavou explicitne ustanovených oblastiach. Taktiež je možné konštatovať, že ústava nepozná výnimku zo zákazu zvýhodňovania v základných právach a slobodách z dôvodu príslušnosti k určitej rase. 

Vychádzajúc z toho môžeme povedať, že čl. 12 ods. 2 ústavy, ktorý ustanovuje o.i. aj zákaz zvýhodňovania v spojení so základnými právami a slobodami má výnimky – ustanovenia umožňujúce určitú formu zvýhodnenia, resp. osobitného práva, avšak tieto výnimky sú v ústave explicitne ustanovené. 

Vychádzajúc z hierarchie právnych predpisov a z požiadavky súladu zákonov s ústavou, nie je možné, aby zákon ako právny predpis nižšej právnej sily ustanovil výnimky zo zákazu ustanoveného ústavou ako právnym predpisom vyššej právnej sily. Mimo ústavou ustanovených výnimiek, teda mimo ústavou predpokladaných foriem tzv. „pozitívnej“ diskriminácie, nie je možné ustanoviť ďalšie formy tzv. „pozitívnej“ diskriminácie, resp. prípustného zvýhodnenia z dôvodov, z ktorých zakazuje zvýhodňovanie čl. 12 ods. 2 ústavy.

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona umožňuje zvýhodnenie vo vyššie uvedených základných právach na základe kritéria príslušnosti k rase, ktoré ústava nepripúšťa podľa čl. 12 ods. 2 ústavy. Rovnako tak § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona umožňuje zvýhodnenie vo vyššie uvedených základných právach na základe kritéria príslušnosti k etnickej skupine. Ústava ustanovuje osobitné práva pre občanov patriacich k etnickým skupinám a tieto práva sú ustanovené v čl. 34, avšak § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona umožňuje zvýhodnenie na základe príslušnosti k etnickej skupine v základných právach, ktoré ústava nepripúšťa – ktoré ide nad rámec čl. 34 a teda je v zmysle čl. 12 ods. 2 zakázané.

Ak je v právnom predpise zakotvené odlišné zaobchádzanie s odlišnými jednotlivcami, musí existovať legitímny dôvod pre takúto diferenciáciu. Odlišnosť spočívajúca v rasovom pôvode alebo etnickom pôvode však nie je legitímnym dôvodom na preferenčné zaobchádzanie. Je totiž dôvodom, ktorý ústava výslovne zakazuje. Preferenčné zaobchádzanie a priori posilňuje bežné stereotypy, že určité skupiny nie sú schopné dosiahnuť úspech, resp. využívať svoje práva bez osobitnej ochrany, osobitného zvýhodnenia založeného na charakteristike, ktorá nemá žiadnu súvislosť s osobnou hodnotou každej ľudskej bytosti. Tzv. „pozitívna“ diskriminácia vysiela signál o podradenosti určitej skupiny, ktorá by sa za rovnakých šancí „nevedela presadiť“. Osobitné vyrovnávacie opatrenia ponižujú ľudskú dôstojnosť a jedinečnosť všetkých, na ktorých sa vzťahujú. Sú nespravodlivé v princípe aj v praxi, pretože rozdeľujú spoločnosť a vytvárajú kasty.

Ústavný súd Slovenskej republiky v spojitosti s prístupom k voleným a iným verejným funkciám (ako základným právom podľa čl. 30 ods. 4 ústavy) vyslovil vo svojom náleze sp. zn. PL. ÚS 19/98, že „Právnym predpisom akejkoľvek právnej sily, ale ani aplikačnou praxou orgánov verejnej správy nemožno zvýhodňovať alebo znevýhodňovať niektoré skupiny občanov oproti iným skupinám v možnostiach ich prístupu k voleným a iným verejným funkciám z dôvodu rasy, jazyka, viery a náboženstva, politického a iného verejného zmýšľania, národného alebo sociálneho pôvodu, príslušnosti k národnostnej alebo etnickej menšine, k majetku a postaveniu a pod.“ a rovnako, že „Ústava Slovenskej republiky neobsahuje ustanovenie, výkladom ktorého by bolo možné odôvodniť postup umožňujúci obmedziť alebo modifikovať základné práva občana za účelom zlepšenia postavenia príslušníkov národnostných menšín alebo etnických skupín.“. 

Zastávame názor, že rovnaká situácia nastáva aj pokiaľ ide o základné práva, ktorých sa dotýka antidiskriminačný zákon. Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona zvýhodňuje pri prístupe k vyššie uvedeným základným právam z dôvodu rasového pôvodu a etnického pôvodu a tým obmedzuje, resp. dotýka sa práv iných občanov len z dôvodu zlepšenia postavenia príslušníkov určitej rasy alebo etnickej skupiny. Na základe vyššie uvedeného zastáva navrhovateľ názor, že § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona je v rozpore s čl. 12 ods. 2 ústavy v spojení s článkami ustanovujúcimi predmetné základné práva a slobody – teda čl. 35 ods. 1 až 3, čl. 36, čl. 37 ods. 2, čl. 39 ods. 1 a 2, čl. 40 a čl. 42 

III.

	Na základe vyššie uvedeného právneho stavu navrhujeme, aby Ústavný súd Slovenskej republiky prijal tento

n á l e z

	Ustanovenie § 8 ods. 8 zákona č. 365/2004 Z.z. o rovnakom zaobchádzaní v niektorých oblastiach a o ochrane pred diskrimináciou a o zmene a doplnení niektorých zákonov (antidiskriminačný zákon) nie je v súlade s čl. 1 ods. 1 a s čl. 12 ods. 1 prvá veta a ods. 2 v spojení s čl. 35 ods. 1 až 3, čl. 36, čl. 37 ods. 2, čl. 39 ods. 1 a 2, čl. 40 a čl. 42  Ústavy Slovenskej republiky. 

IV.

Zároveň navrhovateľ podľa § 38 ods. 2 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 38/1993 Z.z. o organizácii Ústavného súdu Slovenskej republiky, o konaní pred ním a o postavení jeho sudcov v znení neskorších predpisov

navrhuje pozastaviť účinnosť

§ 8 ods. 8 zákona č. 365/2004 Z.z. o rovnakom zaobchádzaní v niektorých oblastiach a o ochrane pred diskrimináciou a o zmene a doplnení niektorých zákonov (antidiskriminačný zákon) až do rozhodnutia Ústavného súdu Slovenskej republiky vo veci samej.

	Navrhovateľ na základe dôvodov uvedených v častiach I. a II. tohto návrhu navrhuje, aby Ústavný súd Slovenskej republiky rozhodol o pozastavení účinnosti § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona až do rozhodnutia vo veci samej vzhľadom na to, že ďalšie uplatňovanie § 8 ods. 8 môže ohroziť základné práva alebo slobody druhej hlavy ústavy.

	Ako navrhovateľ uvádza vyššie, ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona sa vzťahuje a má pôsobiť v oblastiach, ktoré sú oblasťami základných práv a slobôd podľa druhej hlavy ústavy.

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona je podľa názoru navrhovateľa v rozpore s princípom právnej istoty, keďže formulácia tohto ustanovenia umožňuje jeho rôznorodý a účelový výklad. Ani na základe všeobecného interpretačného pravidla, t. j. čl. 152 ods. 4 ústavy, nie je v danom prípade možné vytvoriť stav právnej istoty u adresátov citovanej právnej normy o správaní, ktorým naplnia, resp. neporušia jej obsah. 

Navrhovateľ zastáva názor, že bez toho, aby bolo zrejmé a jasné, kedy sú splnené podmienky na prijatie osobitných vyrovnávacích opatrení, kto je oprávnený ich prijať, aký je ich obsah a rozsah a tiež ktoré osoby môžu tieto opatrenia a práva z nich využívať, resp. akým  spôsobom sa preukazuje splnenie podmienok na prístup k právam a zvýhodneniam z týchto opatrení, nie je možné prijímať osobitné vyrovnávacie opatrenia a teda používať § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona. V opačnom prípade by nejasnosť, nezrozumiteľnosť a vágnosť ustanovenia § 8 ods. 8, ktoré sa vzťahuje na základné práva a slobody podľa druhej hlavy ústavy, spôsobili ohrozenie základných práv a slobôd iných osôb.

Ustanovenie § 8 ods. 8 antidiskriminačného zákona podľa názoru navrhovateľa zvýhodňuje určité skupiny osôb pri prístupe k  základným právam a slobodám, uvedeným v časti II. tohto návrhu, z dôvodu rasového pôvodu a etnického pôvodu a tým obmedzuje, resp. dotýka sa práv iných občanov len z dôvodu zlepšenia postavenia príslušníkov určitej rasy alebo etnickej skupiny. Aj vzhľadom na to, že predmetné ustanovenie je aj nejasné, vágne a nezrozumiteľné, vytvára sa stav, ktorý umožňuje prijať také osobitné vyrovnávacie opatrenia, ktoré obmedzia alebo porušia základné práva a slobody iných osôb. 

	Dôvody pozastavenie účinnosti predmetného ustanovenia § 8 ods. 8 sú podľa navrhovateľa o to silnejšie, že možnosť efektívnej nápravy v prípade, ak dôjde prijatím osobitných vyrovnávacích opatrení k porušeniu základných práv a slobôd iných osôb, je veľmi obmedzená, resp. nie je možná. Osobitné vyrovnávacie opatrenia prijaté na základe nejasného, nezrozumiteľného a vágneho ustanovenia § 8 ods. 8, ktoré nemajú žiadny zákonný limit a ani určený obsah, môžu v konkrétnych prípadoch spôsobiť znevýhodnenie iných osôb v prístupe k ich základným právam a slobodám, a to bez možnosti nápravy vzniknutého stavu.

	Ustanovenie § 8 ods. 8 nie je takým ustanovením antidiskriminačného zákona, bez ktorého by bol tento zákon nepoužiteľný. Pozastavením účinnosti § 8 ods. 8 je možné, aby antidiskriminačný zákon naďalej plnil svoj cieľ, t. j. zabezpečenie a dodržiavanie zásady rovnakého zaobchádzania. Aj z dôvodu, že používanie antidiskriminačného zákona tým nebude znemožnené, zastáva navrhovateľ názor, že by bolo potrebné účinnosť § 8 ods. 8 pozastaviť až do rozhodnutia Ústavného súdu Slovenskej republiky vo veci samej.