Stanovisko vlády Slovenskej republiky 
k   p r i j a t e ľ n o s t i 
sťažnosti č. 31/2003 
podanej pred Výborom OSN na odstránenie všetkých foriem rasovej diskriminácie

Na základe požiadavky Výboru OSN na odstránenie všetkých foriem rasovej diskriminácie, vláda Slovenskej republiky predkladá stanovisko k prijateľnosti sťažnosti č. 31/2003 podanej proti Slovenskej republike Európskym centrom pre práva Rómov v mene p. Ľuboslavy Rigovej a ďalších 24 slovenských štátnych občanov (v ďalšom texte sťažovatelia).

Stanovisko bolo prerokované a prijaté vládou SR na jej zasadaní konanom dňa 19. novembra 2003.
I.
1.	Dňa 20. marca 2002 prijalo Mestské zastupiteľstvo Dobšiná uznesenie, ktorým schválilo „koncepciu výstavby nízkoštandardného bývania a doporučilo primátorovi zaoberať sa vypracovaním projektovej dokumentácie a zistením finančných prostriedkov s cieľom tejto výstavby zo štátnych dotácií.” V reakcii na predmetné uznesenie obyvatelia obce vydali petíciu takéhoto znenia: „Nesúhlasím s výstavbou bytov pre občanov cigánskej národnosti na území mesta Dobšiná, keďže hrozí prílev neprispôsobivých občanov cigánskej národnosti z okolia, dokonca aj z iných okresov a krajov”. Po publikácii a podpise petície obyvateľmi mesta Dobšiná 30. júla 2002 odovzdali členovia petičného výboru petíciu mestskému zastupiteľstvu, ktoré na zasadnutí konanom 5. augusta 2002 rozhodlo uznesením tak, že predchádzajúce uznesenie zrušilo.
2.	Proti uzneseniu Mestského zastupiteľstva v  Dobšinej podali dňa 5. augusta 2002 sťažovatelia podnet na Okresnú prokuratúru v Rožňave. Z odpovede okresného prokurátora vyberáme: “...  predmetné uznesenie Mestského zastupiteľstva v  Dobšinej je aktom vydaným v rámci výkonu právomoci samosprávy mesta, nie správnym aktom v rámci výkonu verejnej správy, v dôsledku čoho nespadá do pôsobnosti prokuratúry preskúmavať zákonnosť takéhoto aktu, prípadne vo vzťahu k nemu vykonávať opatrenia prokurátorského dozoru v netrestnej oblasti.” 
3.	Sťažovateľ nevyjadril nespokojnosť s rozhodnutím okresnej prokuratúry, keďže nevyužil možnosť podania opravného prostriedku, ktorý poskytuje zákon o prokuratúre.
D ô k a z:	§ 34 zákona č. 153/2001 Z.z. o prokuratúre: “Podávateľ podnetu môže požiadať o preskúmanie zákonnosti vybavenia svojho podnetu opakovaným podnetom, ktorý vybaví nadriadený prokurátor.”
4.	Sťažnosť skupiny 25 občanov pre namietané porušenie základných práv a slobôd podľa čl. 12 a čl. 33 Ústavy Slovenskej republiky bola 18. septembra 2002 doručená Ústavnému súdu Slovenskej republiky. Sťažovatelia namietali tiež porušenie zákona č. 85/1990 Zb. o petičnom práve a nesúlad rozhodnutia mestského zastupiteľstva s ustanoveniami Rámcového dohovoru na ochranu národnostných menšín, publikovaným pod. č. 160/1998 Z.z.
D ô k a z:	Znenie článkov 12 a 33 Ústavy SR tvorí prílohu tohto stanoviska.
5.	I napriek výzve Ústavného súdu Slovenskej republiky neuviedli sťažovatelia žiadne základné právo alebo slobodu, ktoré by malo byť porušené v zmysle ústavy, zákona alebo iného medzinárodného dohovoru, ktorým je Slovenská republika viazaná. Namietali porušenie čl. 12 a 33 Ústavy SR.
6.	Ústavný súd SR v rozhodnutí uviedol, že „ustanovenia čl. 12 ods. 1 a 4, čl. 13 ods. 1 a 4 a čl. 35 ústavy všeobecne vylučujú diskrimináciu fyzickej alebo právnickej osoby, ale ich aplikácia nie je možná bez konkrétneho vyjadrenia dosahu diskriminujúceho postupu štátneho orgánu alebo orgánu štátnej správy na základné právo alebo slobodu fyzickej alebo právnickej osoby. Takýto prístup možno vzťahovať aj na článok 33 ústavy, obsahom ktorého je zabrániť akejkoľvek ujme (diskriminácii alebo perzekúcii) v priamej nadväznosti na príslušnosť k národnostnej menšine alebo etnickej skupine.” A na inom mieste uvádza: „Neexistuje právo občana zároveň príslušníka minority, požívajúceho ochranu ústavou, ktorému by zodpovedala povinnosť obce vykonať nejakú rozhodovaciu činnosť, t. j. činnosť v určitej veci, napríklad výstavbu nízkoštandardných bytov.”
II.
7.	Z dôvodov uvedených v uznesení č. 40/03-41 Ústavný súd SR sťažnosť meritórne neposúdil a ani posúdiť nemohol. ÚS SR sa zaoberal len právnou povahou uznesenia mestského zastupiteľstva, ktoré priamo „nezakladá práva ani povinnosti pre občanov obce”, t.j. aj pre sťažovateľov.
D ô k a z: 	plný text uznesenia ÚS SR č. 40/03-41 – príloha č. 5 k sťažnosti č. 31/2003.
8.	Sťažovatelia boli Ústavným súdom SR vyzvaní, aby doložili informácie, bez ktorých vec nebolo možné spravodlivo posúdiť. Boli teda poučení o možnosti doplnenia petitu sťažnosti a namietať porušenie niektorého zo substantívnych práv v spojitosti s diskrimináciou. Vo vyhodnotení doplnených informácií Ústavný súd uviedol, že „sťažovatelia napriek výzve neoznačili žiadne základné práva ani slobody, ktoré by uznesením mestského zastupiteľstva z 5.8.2002 boli porušené”.
D ô k a z:	právna veta uznesenia ÚS SR č. 40/03-41: ”... aby doložili, ktoré základné práva alebo slobody boli porušené, akým konaním, resp. rozhodnutím; aby uviedli, ktoré rozhodnutie mestského zastupiteľstva dávajú do spojitosti s etnickými alebo rasovými motívmi...”
9.	ÚS SR sa svojím uznesením č. 40/03-41 nevyjadril k meritu veci a sťažnosť odmietol ako zjavne neopodstatnenú z procedurálneho hľadiska. Z tohto dôvodu neexistuje prekážka základnej zásady procesného práva res iudicata a sťažovatelia mali pre naplnenie podmienky vyčerpania dostupných opravných prostriedkov podať novú substantívnu sťažnosť na ÚS SR. Vo vzťahu k ÚS SR sťažovatelia túto možnosť nevyužili.
10.	Namietajúc nové skutočnosti – t.j. porušenie ustanovení Medzinárodného dohovoru o odstránení všetkých foriem rasovej diskriminácie – sa sťažovatelia obrátili priamo na CERD. V súlade s ústavnou zásadou priamej aplikovateľnosti medzinárodných noriem, mali však túto sťažnosť adresovať najprv Ústavnému súdu SR, ktorý je vecne príslušný o takejto sťažnosti rozhodovať a v prípade porušenia môže odstrániť vadný stav. Sťažovatelia však túto možnosť nevyužili, čím nevyčerpali všetky dostupné vnútroštátne prostriedky nápravy.
D ô k a z: 	Znenie článkov 7 a 127 Ústavy SR tvorí prílohu tohto stanoviska.
III. 
Na základe vyššie uvedených skutočností 
vláda SR 
k o n š t a t u j e
že sťažovatelia nevyčerpali všetky dostupné vnútroštátne prostriedky nápravy, čím porušili zásadu komplementarity národných a medzinárodných kontrolných mechanizmov ochrany ľudských práv 
n a v r h u je 
aby Výbor po vykonanom posudzovaní vyhlásil sťažnosť za neprijateľnú, ďalšie konanie vo veci zastavil a sťažovateľom odporučil domáhať sa ochrany práv garantovaných Medzinárodným dohovorom o odstránení všetkých foriem rasovej diskriminácie pred súdnymi orgánmi SR.

Bratislava, november 2003

Príloha k stanovisku vlády – preklad relevantných ustanovení Ústavy SR:

Čl. 7
(1) Slovenská republika môže na základe slobodného rozhodnutia vstúpiť do štátneho zväzku s inými štátmi. O vstupe do štátneho zväzku s inými štátmi alebo o vystúpení z tohto zväzku sa rozhodne ústavným zákonom, ktorý sa potvrdí referendom.
(2) Slovenská republika môže medzinárodnou zmluvou, ktorá bola ratifikovaná a vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, alebo na základe takej zmluvy preniesť výkon časti svojich práv na Európske spoločenstvá  a Európsku úniu. Právne záväzné akty Európskych spoločenstiev a Európskej únie majú prednosť pred zákonmi Slovenskej republiky. Prevzatie právne záväzných aktov, ktoré vyžadujú implementáciu, sa vykoná zákonom alebo nariadením vlády podľa čl. 120 ods. 2.
(3) Slovenská republika sa môže s cieľom zachovať mier, bezpečnosť a demokratický poriadok za podmienok ustanovených medzinárodnou zmluvou zaradiť do organizácie  vzájomnej kolektívnej bezpečnosti.
(4) Na platnosť medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách, medzinárodných politických zmlúv, medzinárodných zmlúv vojenskej povahy, medzinárodných zmlúv, z ktorých vzniká Slovenskej republike členstvo v medzinárodných organizáciách, medzinárodných hospodárskych zmlúv všeobecnej povahy, medzinárodných zmlúv, na ktorých vykonanie je potrebný zákon, a medzinárodných zmlúv, ktoré priamo zakladajú práva alebo povinnosti fyzických osôb alebo právnických osôb, sa vyžaduje pred ratifikáciou súhlas Národnej rady Slovenskej republiky.
(5) Medzinárodné zmluvy o ľudských právach a základných slobodách, medzinárodné zmluvy, na ktorých vykonanie nie je potrebný zákon, a medzinárodné zmluvy, ktoré priamo zakladajú práva alebo povinnosti fyzických osôb alebo právnických osôb a ktoré boli ratifikované a vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom, majú prednosť pred zákonmi.

Čl. 12
(1) Ľudia sú slobodní a rovní v dôstojnosti i v právach. Základné práva a slobody sú neodňateľné, nescudziteľné, nepremlčateľné a nezrušiteľné.
(2) Základné práva a slobody sa zaručujú na území Slovenskej republiky všetkým bez ohľadu na pohlavie, rasu, farbu pleti, jazyk, vieru a náboženstvo, politické, či iné zmýšľanie, národný alebo sociálny pôvod, príslušnosť k národnosti alebo etnickej skupine, majetok, rod alebo iné postavenie. Nikoho nemožno z týchto dôvodov poškodzovať, zvýhodňovať alebo znevýhodňovať.
(3) Každý má právo slobodne rozhodovať o svojej národnosti. Zakazuje sa akékoľvek ovplyvňovanie tohto rozhodovania a všetky spôsoby nátlaku smerujúce k odnárodňovaniu.
(4) Nikomu nesmie byť spôsobená ujma na právach pre to, že uplatňuje svoje základné práva a slobody.

Čl. 33
Príslušnosť ku ktorejkoľvek národnostnej menšine alebo etnickej skupine nesmie byť nikomu na ujmu.
Čl. 127

(1) Ústavný súd rozhoduje o sťažnostiach fyzických osôb alebo právnických osôb, ak namietajú porušenie svojich základných práv alebo slobôd, alebo ľudských práv a základných slobôd vyplývajúcich z medzinárodnej zmluvy, ktorú Slovenská republika ratifikovala a bola vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, ak o ochrane týchto práv a slobôd nerozhoduje iný súd.
(2) Ak ústavný súd vyhovie sťažnosti, svojím rozhodnutím vysloví, že právoplatným rozhodnutím, opatrením alebo iným zásahom boli porušené práva alebo slobody podľa odseku 1, a zruší také rozhodnutie, opatrenie alebo iný zásah. Ak porušenie práv alebo slobôd podľa odseku 1 vzniklo nečinnosťou, ústavný súd môže prikázať, aby ten, kto tieto práva alebo slobody porušil, vo veci konal. Ústavný súd môže zároveň vec vrátiť na ďalšie konanie, zakázať pokračovať v porušovaní základných práv a slobôd alebo ľudských práv a základných slobôd vyplývajúcich z medzinárodnej zmluvy, ktorú Slovenská republika ratifikovala a bola vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, alebo ak je to možné, prikázať, aby ten, kto porušil práva alebo slobody podľa odseku 1, obnovil stav pred porušením.
(3) Ústavný súd môže svojím rozhodnutím, ktorým vyhovie sťažnosti, priznať tomu, koho práva podľa odseku 1 boli porušené, primerané finančné zadosťučinenie.
(4) Zodpovednosť toho, kto porušil práva alebo slobody podľa odseku 1, za škodu alebo inú ujmu nie je rozhodnutím ústavného súdu dotknutá.