Príloha č. 4a
Stav súčasného výskumu, vývoja a realizácie postupov vhodných na masovú deacidifikáciu kyslých drevitých  papierov v SR

Základom  vývoja väčšiny metód masovej deacidifikácie vo svete je metóda WEI TO, vyvinutá  a realizovaná ako prvé funkčné zariadenie masovej deacidifikácie kníh v Kanade v 80. rokoch minulého storočia. Metóda pracuje s metanolátmi a etanolátmi horčíka (metylmetoxymagnézium karbonátu, metyletoxymagnézium karbonátu) rozpustenými v metanole, resp. v poslednom období v etanole, kde ich nosičom sú organické látky typu polyfluórovaných  a chlórovaných uhľovodíkov, resp. hexametyldisiloxany.
Postup deacidifikácie na báze metylmetoxymagnézia karbonátu sa začal cielene preverovať v SNK v Martine začiatkom 90. rokov minulého storočia. Výsledkom je pracovný postup s kapacitou asi 40 - 50 knižných jednotiek týždenne, ktorý sa už viac ako 10 rokov používa na deacidifikáciu ručného, drevitého papiera, kníh a knižných blokov.        
Používa sa niekoľko spôsobov (postupov) deacidifikácie: ponáranie celých knih, knižných blokov, ako aj samostatných papierov a listín do neutralizačného roztoku, striekanie toho istého materiálu, natieranie štetcom  alebo chromatografickodifúznym spôsobom vtedy, keď ide o odstraňovanie degradačných produktov. Všetky uvedené postupy sú odskúšané a podľa potreby a povahy materiálov sa aj využívajú.
 	V nadväznosti na realizáciu tejto metódy deacidifikácie bola pripravená vlastná výroba neutralizačnej látky v poloprevádzkovom zariadení s kapacitou 8 litrov/deň 10 % roztoku metylmetoxymagnézium karbonátu v metanole. Bežne používaná koncentrácia je 2 % roztok. Výrobné náklady sú asi 200.- Sk/liter 10 % roztoku. Cena roztoku s rovnakou koncentráciou je asi 30 – 35 USD (Aldrich).
S prípravou výroby a využitím metanolátov horčíka sa urobili viaceré overenia účinnosti, resp. popísali sa a charakterizovali výhody a  nevýhody, ktoré postup prináša. Sledovalo sa:  vytvorenie požadovanej alkalickej rezervy, dlhodobá stálosť ručných handrových a kyslých drevitých papierov po deacidifikácii (alkalické pH), predĺženie ich životnosti, riziká skladovania a prezentácie a pod. Použili sa postupy urýchleného tepelného starnutia, mechanické skúšky, fotooxidačné postupy  a iné na dôkaz vhodnosti tohto postupu deacidifikácie. Čiastočne sa analyzoval aj vplyv postupu na väzbové materiály, predovšetkým  kožu a pergamen, a na farby, ktoré sa vyskytujú na uvedených materiáloch a na papieri. Výsledky sa priebežne publikovali  v domácich a  zahraničných odborných a popularizujúcich časopisoch.
Skúšala sa aj príprava iných činidiel, etanolátov horčíka, polyetylénglykolátov horčíka, avšak skúšobná aparatúra sa musela rozobrať pre nedostatok miesta. Rôzne technologické postupy deacidifikácie sa skúšali v malom reaktore vlastnej výroby, ale pre nedostatok peňazí a priestoru bol vývoj zastavený (problém: vákuové  sušenie z organického prostredia a iné problémy).
Výrobu metanolátov horčíka zvládli aj na Katedre chemickej technológie dreva, celulózy a papiera STU (od roku 2002), kde sa robia paralelné testy a pripravuje sa skúšanie nových deacidifikačných látok a ich nosičov. 
Testy s metanolátmi horčíka sa robili aj v Slovenskom národnom archíve v Bratislave (rok 2002), kde sa používali na prípravu papierov s vysokou alkalickou rezervou v rámci riešenia problematiky deacidifikačného postupu založeného na migrácii iónov (neutralizačná látka dodaná zo SNK v Martine). 
Ďalšie pracoviská v SR sa problematikou masovej deacidifikácie kyslých papierov knižničných a archívných fondov nezaoberali.