Vyhlásenie predkladateľa o rozpornosti

Návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 308/2000 Z. z. o vysielaní a retransmisii a o zmene zákona č. 195/2000 Z. z. o telekomunikáciách v znení neskorších predpisov a o zmene a doplnení niektorých zákonov, sa predkladá s rozporom so zástupcami verejnosti (hromadná pripomienka) a Konfederáciou odborových zväzov (ďalej len „KOZ“). 
Rozporové konania k hromadnej  pripomienke a k pripomienkam KOZ sa uskutočnili 12. 6. 2009. 

Rozpor so zástupcami verejnosti sa neodstránil, zástupcovia verejnosti trvajú na svojich zásadných pripomienkach, v ktorých žiadajú úpravu navrhovanej novely takým spôsobom, aby sa povinnosti vyplývajúce zo zákona vzťahovali iba na vysielateľov prostredníctvom internetu, ktorých vysielanie prijíma viac ako tridsať percent obyvateľov Slovenska.

	Rozpor nebolo možné odstrániť, pretože ministerstvo kultúry nemôže súhlasiť s pripomienkou  zástupcov verejnosti. Smernica o audiovizuálnych mediálnych službách (ďalej len „smernica“) zavádza pre členské štáty povinnosť regulovať tak televízne vysielanie prostredníctvom internetu, ako aj audiovizuálne mediálne služby na požiadanie. Ak vysielanie programovej služby  prostredníctvom internetu bude zámerným časovým usporiadaním programov a ďalších zložiek tejto služby, ktoré vytvárajú uzavretý celok, simultánne prijímateľný širokou verejnosťou a poskytovaný vysielateľom za účelom informovať, zabávať alebo vzdelávať širokú verejnosť, je nevyhnutné, aby takéto vysielanie podliehalo regulácii. V opačnom prípade by nebola zabezpečená náležitá transpozícia smernice. Smernica nediferencuje televízne vysielanie prostredníctvom internetu. Členské štáty sú pri transpozícii smernice viazané jej znením, pričom môžu prijímať striktnejšie pravidlá, avšak nemôžu netransponovať niektorú povinnosť, ktorú smernica zakotvuje.

Jednou zo zásad, z ktorých vychádza smernica je technologická neutralita. Predkladaná pripomienka nerešpektuje túto zásadu, nakoľko v rámci jednej „technológie“ – internetového vysielania uprednostňuje časť tohto vysielania, ktoré by podľa pripomienky nepodliehalo regulácii vo vzťahu k inému vysielaniu, resp. iným technológiám, ktoré regulácií podliehajú.  

	Počas rozporového konania s KOZ bol rozpor odstránený iba čiastočne. Zástupca KOZ uznal navrhované vymedzenie audiovizuálnej mediálnej služby na požiadanie v paragrafovom znení a v osobitnej časti dôvodovej správy za dostatočné a v tomto rozsahu ustúpil od uplatnenej pripomienky.  Na ostatných zásadných pripomienkach, ktoré obsahovali  najmä legislatívno – technickú pripomienku týkajúcu sa systematiky zákona, návrh na vypustenie oznamovacej povinnosti a povinností poskytovateľov audiovizuálnych mediálnych služieb, ktoré sú v návrhu zákona upravené prísnejšie ako stanovuje smernica,  KOZ trvá.

Nakoľko väčšina podmienok poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie má rovnaký, alebo obdobný charakter, ako podmienky vysielania, ich úprava v osobitnej časti zákona nemá z hľadiska systematiky tohto predpisu opodstatnenie.

Na zabezpečenie účelu transponovanej smernice o audiovizuálnych mediálnych službách je nevyhnutné nielen to, aby členský štát uviedol svoj právny poriadok do súladu s jej ustanoveniami, ale aj to, aby sa tieto ustanovenia efektívne uplatňovali.  Nakoľko dohľad nad dodržiavaním právnych predpisov upravujúcich vysielanie a retransmisiu je zverený do pôsobnosti Rady pre vysielanie a retransmisiu (ďalej len „rada“), tento orgán musí byť informovaný o  poskytovaní služieb, ktoré podliehajú jeho kontrolným oprávneniam. Účelom oznamovacej povinnosti je práve zabezpečenie informovanosti rady o vysielaní prostredníctvom internetu a poskytovaní audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie. 
	Návrh zákona zámerne neviaže oprávnenie vysielať prostredníctvom internetu, alebo poskytovať audiovizuálne mediálne služby na požiadanie na rozhodnutie o udelení licencie, ani na iné administratívne rozhodnutie, iba ukladá vysielateľom prostredníctvom internetu a poskytovateľom audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie oznamovaciu povinnosť, ktorú si musia splniť najneskôr v deň začatia vysielania prostredníctvom internetu alebo poskytovania audiovizuálnej mediálnej služby na požiadanie. Z uvedeného vyplýva, že oznamovacia povinnosť nie je v rozpore  s čl. 4 smernice o elektronickom obchode (2000/31/ES). Ohlasovaciu povinnosť audiovizuálnych služieb na požiadanie v súčasnosti upravuje zákon č. 220/20007 Z. z. a zákon č. 343/2007 Z. z. v znení neskorších predpisov (audiovizuálny zákon) upravuje oznamovaciu povinnosť distributérov, pričom pod pojem distributér je podľa platnej právnej úpravy  možné podradiť aj poskytovateľa audiovizuálnej mediálnej služby na požiadanie.

Návrh zákona ukladá poskytovateľom audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie len niekoľko povinností a obmedzení, ktoré smernica o audiovizuálnych mediálnych službách priamo neukladá, a to len v tých prípadoch, kde to predkladateľ zákona považoval za nevyhnutné. Prísnejšiu reguláciu pripúšťa aj čl. 3 ods. 1 smernice podľa ktorého „Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od poskytovateľov mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, aby dodržiavali podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá v oblasti koordinovaných touto smernicou, za predpokladu, že tieto pravidlá sú v súlade s právom Spoločenstva.“.