Predkladacia správa

Na rokovanie vlády Slovenskej republiky sa predkladá návrh Výboru Národnej rady Slovenskej republiky pre ľudské práva, národnosti a postavenie žien na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 564/2001 Z. z. o verejnom ochrancovi práv v znení neskorších predpisov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len „poslanecký návrh“). 

Hlavným zámerom poslaneckého návrhu je rozšíriť pôsobnosť verejného ochrancu práv na celú „maladministráciu“, nakoľko súčasné vymedzenie jeho pôsobnosti len vo vzťahu k základným právam a slobodám sa javí ako obmedzujúce. Navrhuje sa, aby Národná rada Slovenskej republiky ako najvyšší orgán Slovenskej republiky bola posledným článkom kontroly v prípade nerešpektovania povinností orgánov verejnej správy pri ochrane práv a slobôd fyzických osôb a právnických osôb. Keďže od včasnosti poskytnutia potrebných podkladov závisí jeden z prioritných cieľov, a to služba pre každú fyzickú osobu a právnickú osobu bez zbytočných prieťahov, navrhuje sa zakotviť povinnosť orgánov verejnej správy poskytovať informácie, vysvetlenia a stanoviská ku skutkových a právnym otázkam verejnému ochrancovi práv a plniť ďalšie zákonné povinnosti v lehote do 20 dní od doručenia jeho žiadosti. Ďalšie návrhy sa dotýkajú najmä procesnej činnosti, spracúvania osobných údajov, doplnenia oprávnenia zúčastniť sa schôdze Národnej rady Slovenskej republiky vo veciach jeho pôsobnosti, vrátenia samostatnej kapitoly v štátnom rozpočte. 

Zmeny v poslaneckom návrhu sa javia ako nesystematický a vecne rozporuplný zásah do slovenského právneho poriadku, nakoľko vyvolávajú rozpor s platným právnym stavom obsiahnutým najmä v Ústave SR, v zákone č. 153/2001 Z. z. o prokuratúre v znení neskorších predpisov a v zákone č. 428/2002 Z. z. o ochrane osobných údajov v znení neskorších predpisov (porov. čl. I bod 5).  Podľa článku 149 Ústavy SR v nadväznosti na článok 46 nie je verejnému ochrancovi práv priznaná právomoc konať vo veci (iba upozorňuje, oznamuje).  Argumenty uvedené v dôvodovej správe založené na komparácii postavenia verejného ochrancu práv s postavením   Európskeho ombudsmana právne neobstoja. Podľa čl. 195 Zmluvy o založení ES má ombudsman výlučne apelačnú právomoc, a to len v prípadoch sťažností na nesprávny úradný postup inštitúcií alebo orgánov Spoločenstva s výnimkou Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa pri výkone ich súdnych funkcií. Európsky ombudsman nemá právomoc vo všetkých veciach základných práv a slobôd, ale len vo veciach nesprávneho úradného postupu. Pre úplnosť treba zdôrazniť aj kompetenčný a inštitucionálny rozdiel medzi Súdnym dvorom v Luxemburgu a Európskym súdom pre ľudské práva.

Rozšírenie pôsobnosti verejného ochrancu práv aj „na fyzické osoby a právnické osoby, ktoré do práv fyzických osôb a právnických osôb v oblasti verejnej  správy inak zasahujú“ vedľa orgánov s výlučne  „rozhodovacou“ právomocou pôsobí zmätočne. Z dôvodovej správy nevyplýva, o aký „zásah“ v praxi pôjde. Zároveň dochádza k vnútornému rozporu medzi navrhovanou úpravou a platným § 11 odsekom 1.

Navrhované oprávnenie verejného ochrancu práv na spracúvanie osobných údajov týkajúcich sa identity, a to aj bez súhlasu dotknutých osôb v § 12 je potrebné kategoricky odmietnuť. Verejný ochranca práv má dbať na dodržiavanie základných práv a slobôd a nie ich ohrozovať, či porušovať (porov. čl. 19 Ústavy SR a zákon                      č. 428/2002 Z. z.). Snaha o fakultatívnosť ustanovenia § 14 odseku 4 sa javí ako kontraproduktívna. Povinnosť postúpiť vec na vybavenie príslušnému prokurátorovi vyplýva aj z iných právnych predpisov. Neexistuje odôvodnený argument, ktorý by umožňoval, aby v prípadoch, keď verejný ochranca práv zistí, že rozhodnutie je v rozpore so zákonom alebo s iným všeobecne záväzným právnym predpisom, mal možnosť rozhodnúť sa v rámci vlastného uváženia, či vec postúpi alebo nepostúpi na vybavenie príslušnému prokurátorovi. Bod 13 v článku I (§ 17 ods. 1 písm. b) je nevyhnutné preformulovať z pohľadu súladu s ustanovením § 23 ods. 5 zákona č. 511/1992 Zb. o správe daní a poplatkov a o zmenách v sústave finančných orgánov v znení neskorších predpisov, pretože ide o sprístupnenie daňového tajomstva, ktoré zahŕňa aj právo nahliadať do spisov.

Novela správneho poriadku v článku II je nadbytočná. Podľa platného právneho stavu (porov. § 23 ods. 2 zákona o správnom konaní) môže nazerať do spisov aj iná osoba ako účastník konania, jeho zástupca či zúčastnená osoba, pokiaľ preukáže odôvodnenosť svojej požiadavky. Pod inú osobu je možné subsumovať aj verejného ochrancu práv; odôvodnenosť je tu daná zákonom.

Prelomenie zásady daňového tajomstva spôsobom navrhovaným v článku III  nepovažujeme za vhodné riešenie. Treba upozorniť, že podľa § 23 ods. 6 písm. a) zákona SNR č. 511/1992 Zb. v znení neskorších predpisov nejde o porušenie daňového tajomstva, ak daňový subjekt, ktorého sa daňové tajomstvo týka, dá písomný súhlas na oznámenie alebo sprístupnenie daňového tajomstva napr. aj verejný ochranca práv. Daňové konanie ako aj daňové exekučné konanie nie sú jedinými konaniami, na ktoré sa nevzťahuje správny poriadok. Z hľadiska systematiky je potrebné prelomenie daňového tajomstva pre verejného ochrancu práv upraviť v  novele zákona Slovenskej národnej rady č. 511/1992 Zb. o správe daní a poplatkov a o zmenách v sústave územných finančných orgánov  v znení  neskorších predpisov, ktorú   v súčasnosti pripravuje  Ministerstvo financií Slovenskej republiky. (Ak chce predkladateľ striktne vychádzať z platného právneho stavu, úpravu by bolo potrebné zakotviť do § 23 odseku 5 zákona SNR č. 511/1992 Zb. pod novým písmenom). 

Po konzultácii s Ministerstvom financií SR je potrebné vyjadriť zásadný nesúhlas s novelou zákona č. 523/2004 Z. z. o rozpočtových pravidlách verejnej správy a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a v nadväznosti na to aj s úpravou v článku I v  bode 31 (§ 27 ods. 6).  Natolená problematika bola predmetom korešpondencie medzi Ministerstvom financií SR a Kanceláriou verejného ochrancu práv pri tvorbe nového zákona o rozpočtových pravidlách verejnej správy. Národná rada SR schválila predmetný predpis tak, že Kancelária verejného ochrancu práv nie je samostatnou rozpočtovou kapitolou. Napriek tomu, že Kancelária verejného ochrancu práv s účinnosťou od 1. 1. 2005 nemá v rámci štátneho rozpočtu samostatnú rozpočtovú kapitolu, nedochádza k obmedzovaniu alebo narušovaniu nezávislosti verejného ochrancu práv.

Zmena financovania Kancelárie verejného ochrancu práv ako rozpočtovej organizácie zapojenej na štátny rozpočet prostredníctvom rozpočtovej kapitoly „Všeobecná pokladničná správa“ neovplyvňuje nezávislý výkon funkcie verejného ochrancu práv.  Kancelária verejného ochrancu práv  má aj podľa platného právneho poriadku možnosť  samostatne hospodáriť so svojim rozpočtom  v rámci záväzných ukazovateľov štátneho rozpočtu , t.j. schváleného objemu rozpočtovaných príjmov a rozpočtovaných výdavkov rovnako, ako do 31. 12 2004.

  Poslanecký návrh vykazuje aj viaceré legislatívno-technické nedostatky (napr. v čl. I bod 31 nepriamo novelizuje zákon č. 523/2004 Z. z.), vrátane dôvodovej správy, ktorá je nepostačujúca.

Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky nesúhlasí s predloženým poslaneckým návrhom a neodporúča ho postúpiť na ďalšie legislatívne konanie.