Úrad vlády SR							Na rokovanie vlády SR
Sekcia hospodárskej politiky					dňa 17. 4. 2001
									k číslu: 2434/2002
									k bodu: 14		

S t a n o v i s k o

k „Návrhu na komplexné riešenie problematiky koncesionárskych poplatkov formou prípravy nového zákona“

I.

Návrh  predkladá minister kultúry na základe uznesenia vlády SR č. 202 z 28. 2. 2001 k návrhu na zabezpečenie komplexného riešenia koncesionárskych poplatkov (ktorý predložil podpredseda vlády Ľ. Fogaš). V tomto uznesení, pozostávajúcom z dvoch bodov, vláda (A.1.) schválila návrh na komplexné riešenie koncesionárskych poplatkov a (B.1.) uložila ministrovi kultúry a ministerke financií do 30. mája 2001 komplexne riešiť problematiku koncesionárskych poplatkov formou nového zákona.

V predkladacej správe sa za príčinu približne desaťmesačného oneskorenia návrhu oproti pôvodne stanovenému termínu označuje „nejednoznačnosť zadania, opakované pokusy o vyriešenie rozporu so spoluzakladateľským rezortom a zložitosť rokovacieho procesu pri posudzovaní oprávnených nárokov vysielateľov“.

S predloženým návrhom nesúhlasí ministerstvo financií. Nesúhlas sa týka navrhovaného riešenia, podstatou ktorého je zrušenie koncesionárskych poplatkov a financovanie rozhlasu a televízie zo štátneho rozpočtu.

II.

Ťažiskom návrhu je časť nazvaná Analýza súčasného stavu. Obsahuje v podstate známe tvrdenia. Na niektorých miestach textu sú formulácie, ktoré sú pre posúdenie problému rozhodujúce. Sú však formulované iba veľmi stručne, tézovito, nie sú analyzované ďalej s cieľom vymedziť základňu pre riešenie problému. K takýmto tézam patrí napr. konštatovanie, že kľúčovou je „otázka objektívneho posúdenia skutočnej  finančnej náročnosti programu, a to najmä vo vzťahu k reálnym možnostiam a limitom“ (str. 3). V časti 1.11. Zhrnutie (str. 6) sa uvádza, že „súčasná situácia vo verejnoprávnych médiách je charakteristická nedostatočnosťou disponibilných zdrojov, nedostatočnou kontrolou hospodárnosti nakladania s verejnými zdrojmi a majetkom a absenciou vyhodnocovania a kontroly poskytovanej programovej služby“, ďalej je tu obsiahnutý záver, podľa ktorého „objem prostriedkov určených na finančné zabezpečenie verejnoprávnych médií by mal vychádzať z auditu finančnej náročnosti výroby a vysielania spoločenskej programovej objednávky, ako aj plnenia ďalších povinností, ktoré vyplývajú z právnych predpisov“. Zrejme tieto a ďalšie príbuzné otázky sú pre rozhodovanie o probléme financovania rozhlasu a televízie určujúce. Bez nich nemožno rozhodnúť o žiadnom z predložených variantných riešení (aj keď sa zdá, že III. variant má oproti dvom ďalším isté výhody, spočívajúce najmä v tom, že  zdroje na financovanie oboch médií možno vyberať, resp. sústreďovať efektívnejšie ako formou koncesionárskych poplatkov, najmä v situácii, keď istá časť obyvateľstva o pozíciu koncesionára a s ňou spojené povinnosti a možno aj benefity nestojí.

Predložený dokument obsahuje popis všeobecne známej situácie. Asi oprávnene ho nemožno pokladať za „komplexné riešenie koncesionárskych poplatkov“, okrem vecného obsahu ku komplexnosti chýba názor, návrh na riešenie od ministra financií. Preto vláda asi nebude môcť prijať navrhované uznesenie, podľa ktorého má súhlasiť s návrhom na komplexné riešenie problematiky koncesionárskych poplatkov formou prípravy nového zákona a postupom podľa variantu č. III. predloženého návrhu.

III.

Návrh, napriek tomu, že má potenciálne ekonomické dôsledky, nebol predložený na posúdenie Porade ekonomických ministrov.

Vláda by si pred rozhodnutím o probléme financovania rozhlasu a televízie mala vyžiadať ďalšie informácie, umožňujúce skutočne komplexné riešenie problému.

Bratislava 15. 4. 2002