B. Osobitná časť

K čl. I
(zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 162/2015 Z. z. Správny súdny poriadok v znení neskorších predpisov a ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 514/2003 Z. z. o zodpovednosti za škodu spôsobenú pri výkone verejnej moci a o zmene niektorých zákonov v znení neskorších predpisov)

K bodu 1
Podľa doterajšieho znenia sa mohol žalobca v konaní o žalobe proti nečinnosti orgánu verejnej správy domáhať len odstránenia tejto nečinnosti. Návrhom zákona sa rozširuje možnosť domáhať sa aj primeraného zadosťučinenia vzhľadom na ujmu spôsobenú nečinnosťou orgánu verejnej správy.

K bodu 2
Medzi náležitosti žaloby proti nečinnosti orgánu verejnej správy patrí aj uvedenie výšky primeraného finančného zadosťučinenia, ak ho žalobca požaduje a uvedenie dôvodov pre jeho priznanie.

K bodu 3
Ak po podaní žaloby orgán verejnej správy odstránil svoju nečinnosť, správny súd konanie zastaví. Ak sa žalobca okrem odstránenia nečinnosti domáhal aj priznania primeraného zadosťučinenia, súd v tejto časti konanie nezastaví, ale preskúma dôvodnosť žaloby a rozhodne, či prizná žalobcovi primerané zadosťučinenie.

K bodu 4
Ustanovenie § 250 sa dopĺňa novými odsekmi. Odsek 3 umožňuje správnemu súdu rozhodnúť o primeranom zadosťučinení, ak ho žalobca požadoval, odsek 4 upravuje kritériá pre správny súd, podľa ktorých by mal určovať výšku primeraného finančného zadosťučinenia a odsek 5 ráta aj s možnosťou, že súd rozhodne, že primerané finančné zadosťučinenie nepriznáva. Právny inštitút primeraného finančného zadosťučinenia priznávaného v dôsledku nečinnosti orgánu verejnej správy v správnom súdnictve je významovo totožný s právnym inštitútom primeraného finančného zadosťučinenia, ktoré priznáva Ústavný súd Slovenskej republiky v konaní o ústavnej sťažnosti za porušenie práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov (čl. 48 ods. 2 Ústavy Slovenskej republiky), resp. práva na prerokovanie veci v primeranej lehote (čl. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd). To znamená, že nejde o inštitút náhrady skutočnej škody a ušlého zisku. 

K bodu 5
Ustanovuje sa lehota na plnenie a to dva mesiace, ktorá začne plynúť od právoplatnosti rozhodnutia správneho súdu, ktorým správny súd uložil povinnosť žalovanému (správnemu orgánu) uhradiť primerané zadosťučinenie. Omeškanie správneho orgánu so splnením povinnosti je potrebné vnímať rovnako ako omeškanie s plnením peňažného dlhu podľa Občianskeho zákonníka.

K bodu 6
Ustanovenia tejto novely Správneho súdneho poriadku nebudú platiť spätne pre už podané žaloby.

K čl. II
Na úpravu Správneho súdneho poriadku nadväzuje aj novela zákona č. 514/2003 Z. z. o zodpovednosti za škodu spôsobenú pri výkone verejnej moci a o zmene niektorých zákonov v znení neskorších predpisov. 

Navrhovaná právna úprava konania o nečinnosti orgánu verejnej moci v čl. I tohto návrhu vyvoláva potrebu zmeny súvisiacej právnej úpravy v § 9 zákona č. 514/2003 Z. z. Navrhovaná právna úprava zavádza komplexnejšiu definíciu pojmu nesprávny úradný postup. Cieľom tejto navrhovanej zmeny je zabezpečiť presné vymedzenie toho, čo možno pod tento pojem zahrnúť a tak zabezpečiť jeho lepšiu identifikáciu pri jeho vymedzovaní v praxi, či už prostredníctvom prepracovania jeho pozitívnej definície, ale taktiež zvýraznením toho, čo nemožno považovať za nesprávny úradný postup pomocou determinovania jeho negatívnej definície. Navrhovaná právna úprava týmto reflektuje doterajšiu súdnu prax (napr. rozsudky Najvyššieho súdu Slovenskej republiky 5Cdo/126/2009, 1Cdo/201/2018). teda cieľom pozitívnej definície nesprávneho úradného postupu nie je zmeniť či upraviť spoločenské vzťahy rozdielne oproti súčasnému stavu, ale priamo pred adresátmi právnej normy, teda nielen širokou škálou orgánov verejnej moci, ale aj pred verejnosťou a potenciálnymi poškodenými nesprávnym úradným postupom, priznať, čo nesprávnym úradným postupom je, ale aj čo nesprávnym úradným postupom nie je (viď odôvodnenie k odseku 4). Predmetná definícia je natoľko široká, že pokrýva všetky možnosti nesprávneho úradného postupu, tak formalizované úkony orgánov verejnej moci v rámci konania, ako aj úkony mimo rámca formalizovaných procesov, tak postup, ktorý je v rozpore s právnymi predpismi, ako aj postup, ktorý nemusí byť vo výslovnom rozpore s právnymi predpismi, vrátane prípadov, ak podrobná úprava postupu absentuje, ale je v rozpore s účelom postupu orgánu verejnej moci. 

V odseku 3 sa spresňuje v súlade so súdnou praxou, že ak úradný postup je takej povahy, že sa prejaví vo vydanom rozhodnutí a jeho nedostatky je možné odstrániť len uplatnením riadnych či mimoriadnych opravných prostriedkov, vyústi do vydania rozhodnutia, ktoré je nezákonné, je potrebné primárne dosiahnuť zrušenie takéhoto rozhodnutia v rámci prebiehajúceho konania a až následne uplatňovať právo na náhradu škody spôsobenej nezákonným rozhodnutím. Nesprávny postup orgánu verejnej moci, ktorý vyústil v nesprávne rozhodnutie, ktoré však nenadobudlo právoplatnosť, ale bolo zrušené odvolacím orgánom, nezakladá žiadnu objektívnu zodpovednosť štátu, keďže pochybenie orgánu verejnej moci bolo napravené ešte predtým, ako rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť.
Aj v tomto prípade, obdobne ako pri pozitívnej definícii nesprávneho úradného postupu, nejde v skutočnosti o zmenu usporiadania spoločenských vzťahov, keďže už dnes ustálená judikatúra pracuje s týmito závermi (napr. rozsudok Najvyššieho súdu Slovenskej republiky 3 Cdo/220/2010). I v tomto prípade ide o zmenu, ktorá má adresátom právnej normy otvorene pomenovať, čo nesprávnym úradným postupom nie je a poskytnúť i usmernenie (najprv dosiahnuť zrušenie rozhodnutia, v ktorom úradný postup našiel svoj prejav, až následne si na základe zrušeného rozhodnutia uplatniť právo na náhradu škody za podmienok podľa § 5 a 6). Týmto ustanovením ale nie je dotknuté právo na náhradu škody, ak pri zhromažďovaní alebo pripravovaní podkladov pre vydanie rozhodnutia dôjde k porušeniu povinnosti orgánu verejnej moci urobiť úkon alebo vydať rozhodnutie v zákonom ustanovenej lehote, k nečinnosti orgánu verejnej moci pri výkone verejnej moci, k zbytočným prieťahom v konaní alebo k inému nezákonnému zásahu do práv, právom chránených záujmov fyzických osôb a právnických osôb. Rovnako navrhovaná textácia vyjadruje i snahu predísť situáciám, aby navrhovaný odsek 3 vylučoval možnosť uplatniť si právo na náhradu škody spôsobenej nesprávnym úradným postupom pri vykonávaní dôkazov, ak sa tento neprejaví vo vydanom rozhodnutí (napríklad ak pri domovej prehliadke dôjde k porušeniu právnou normou predpísaného postupu napríklad v podobe nešetrného výkonu domovej prehliadky, odsek 3 nevylučuje uplatnenie si práva na náhradu škody bez ohľadu na to, aký bude výsledok trestného konania, v ktorom bola domová prehliadka vykonaná).  

Odseky 4 a 5 sú ponechané v pôvodnom znení doterajšieho § 9 ods. 2 a 3 zákona č. 514/2003 Z. z.

V odseku 6 sa zabraňuje duplicite pri odškodňovaní za nesprávny úradný postup, resp. zabraňuje sa i situácii, aby podľa zákona č. 514/2003 Z. z. mohlo byť priznané zadosťučinenie, ak už súd v správnom súdnictve, Ústavný súd SR o primeranom zadosťučinení alebo Európsky súd pre ľudské práva o spravodlivom zadosťučinení rozhodoval, a to bez ohľadu na to, či toto priznal alebo nepriznal.

Vo vzťahu k pojmu „primerané zadosťučinenie“ používanému v čl. I  a pojmu „nemajetková ujma“ používanému v čl. II predkladateľ uvádza, že vychádza z ich ustáleného používania v dotknutých právnych predpisoch. V prípade čl. I podľa vzoru čl. 127 Ústavy a šiestej hlavy zákona č. 314/2018 Z. z. a v prípade čl. II ide o zaužívaný pojem v zákone č. 514/2003 Z. z  (napr. § 17 ods. 2) pričom na účely posudzovania duplicity pri odškodňovaní výrazne presahuje účel tohto návrhu zákona vyriešenie vzťahu pojmov náhrada nemajetkovej ujmy a primerané finančné zadosťučinenie. Je zrejmé, že pri priznaní náhrady nemajetkovej ujmy podľa zákona č. 514/2003 Z. z. a primeraného finančného zadosťučinenia súdom v správnom súdnictve, Ústavným súdom SR a spravodlivým zadosťučinením Európskym súdom pre ľudské práva a  môžu byť zohľadnené rovnaké skutočnosti (tak v zmysle, že pôjde o satisfakciu toho istého obdobia prieťahov v konaní alebo nečinnosti, ako aj tých istých dopadov na poškodeného). Účelom predmetného ustanovenia je stanoviť pravidlo, ak nejaké skutočnosti boli zohľadnené v uvedených konaniach, tieto nemôžu byť opätovne dôvodom na priznanie náhrady nemajetkovej ujmy podľa zákona č. 514/2003 Z. z. Rovnaké pravidlo sa navrhuje aj v prípade, ak nejaké skutočnosti mohli byť zohľadnené v uvedených konaniach, ale neboli z dôvodu na strane poškodeného, teda najmä preto, že ich v správnom súdnictve, v konaní pred Ústavným súdom SR alebo v konaní pred Európskym súdom pre ľudské práva neoznačil. 

K čl. III
S ohľadom na dĺžku legislatívneho procesu sa navrhuje účinnosť zákona 1. mája 2023.