Dôvodová správa

Dohovor o účasti cudzincov vo verejnom živote na miestnej úrovni bol spracovaný v Rade Európy Riadiacim výborom pre miestne a regionálne orgány (CDLR). Na podpis bol členským štátom Rady Európy predložený 5. februára 1992.
Text dôvodovej správy spracovanej na základe diskusií výboru a schválený Výborom ministrov Rady Európy netvorí nástroj predstavujúci autoritatívny výklad textu dohovoru, ale mal by podporiť pochopenie jeho ustanovení.
V ostatných desaťročiach zaznamenala väčšina členských štátov Rady Európy značný nárast počtu cudzincov žijúcich na ich území. Čiastočne z politických a humanitárnych dôvodov, čiastočne ako výsledok meniacich sa ekonomických podmienok a možnosti slobody pohybu v dôsledku rastúcej ekonomickej integrácie v Európe sa čoraz väčší počet osôb usadil, viac alebo menej natrvalo, v krajinách iných ako sú krajiny ich pôvodu.
Táto situácia stavia pred vlády a ďalšie kompetentné orgány verejnej správy problém integrácie takýchto cudzincov do spoločenstva, v ktorom žijú - problém, ktorý je ešte aktuálnejší vo svetle javu intolerancie, ktorý sa občas objavuje.
Hoci jedným z prostriedkov zabezpečenia integrácie je zjednodušenie postupov naturalizácie, mnohí cudzinci nie sú ochotní zmeniť svoje občianstvo. Preto pre týchto ľudí by mali byť hľadané riešenia, ktoré by im umožnili účasť v záležitostiach ich miestneho spoločenstva.
Tento cieľ má pre Radu Európy rozhodujúci význam z pohľadu základných hodnôt ustanovených v jej štatúte, konkrétne slobody jednotlivca, politickej slobody a zákonnosti, ktoré tvoria základ pôvodnej demokracie a jeho prepojenia na všeobecný a nedeliteľný charakter ľudských práv a základných slobôd.
Nadväzne, nasledujúce odporúčania Parlamentného zhromaždenia zdôraznili potrebu aktivity v oblasti štatútu migrujúcich pracovníkov a politických práv cudzincov. Podobne, Stála konferencia miestnych a regionálnych orgánov Európy venovala tejto problematike vo vzťahu k miestnej úrovni celý rad uznesení. Nakoniec sa tejto téme venovali na niekoľkých svojich konferenciách aj európski ministri zodpovední za miestnu správu.
Tieto rôzne iniciatívy Rady Európy smerovali k identifikácii rozličných kategórií opatrení vytvárajúcich postupné možnosti zapojenia cudzincov do verejného života a do procesu miestneho rozhodovania, hlavne však:
•	sprístupnenia úplných informácií o občianskych právach a povinnostiach;
•	vytvorenia mechanizmov, ako napríklad poradných výborov, ktoré by zohľadňovali pohľady cudzincov na úrovni miestnych orgánov;
•	zabezpečenia práva voliť a byť volený na miestnej úrovni pre tých cudzincov, ktorí splnili špecifické pobytové predpoklady.
Vo všeobecnosti sa tieto rozličné kategórie opatrení nachádzajú v predkladanom dohovore.
Nadväzne na vyhlásenia Parlamentného zhromaždenia, Stálej konferencie miestnych a regionálnych orgánov a konferencie ministrov zodpovedných za miestnu správu, prijal Výbor ministrov v roku 1981 Odporúčanie č. R(81)18 pre členské štáty, ktoré sa týkalo účasti na miestnej úrovni a vzťahovalo sa aj na cudzincov. Toto odporúčanie sa odvoláva na množstvo faktorov - v mnohých prípadoch na podstatný prínos cudzincov k ekonomickému životu a prosperite miestneho spoločenstva, ich podiel na daniach vyberaných od všetkých štátnych príslušníkov, na rodinné zväzky vytvorené medzi domácimi rodinami a ich všeobecný prínos k sociálnemu a kultúrnemu životu spoločenstva, ktoré by mali prispieť k legitímnosti plnšieho zapojenia do riadenia miestnych záležitostí. Následne aj predkladané odporúčania obsahujú podporu účasti cudzincov v miestnom živote, hlavne však:
•	vytvorenie špecifickej a aktívnej informačnej stratégie;
•	zabezpečenie toho, aby boli čo možno najviac vzaté do úvahy ich potreby a želania;
•	podpora vytvárania miestnych orgánov zastupujúcich cudzincov, aby s nimi mohli byť otázky konzultované;
•	realizácia takých krokov, ktoré by vytvárali rovnaké príležitosti pre cudzincov a dobré vzťahy medzi všetkými obyvateľmi bez ohľadu na ich národnosť;
•	povzbudenie tých členských štátov, ktoré už umožňujú účasť niektorých cudzincov v miestnych voľbách, aby zvážili podľa možnosti na recipročnom základe rozšírenie práva voliť pre všetkých cudzincov, ktorí sú občanmi členských štátov.
Súčasne boli započaté práce Rady Európy v súlade so závermi 4. Konferencie európskych ministrov zodpovedných za miestnu správu na “štúdii možností návrhu mnohostranného nástroja definujúceho minimum občianskych práv v miestnom verejnom živote vrátane práva voliť a byť volený do miestneho orgánu pre štátnych príslušníkov členského štátu žijúcich v inom členskom štáte a podmienok požadovaných pre uznanie takýchto práv”. Ukázalo sa, že niektoré európske krajiny prijali ústavné a legislatívne opatrenia, ktoré by zabezpečili iným štátnym príslušníkom žijúcim na území príslušného štátu právo voliť vo voľbách do miestnych orgánov. Zo sústredených informácií a ako výsledok názorov väčšiny delegácií 7. konferencie v Salzburgu v roku 1986 vyplynulo, že vypracovanie dohovoru o tejto téme by bolo potrebné.
Nie celkom v súlade s týmto úvodom dal Výbor ministrov pokyn pre Riadiaci výbor pre miestnu a regionálnu demokraciu (CDLR) pripraviť návrh dohovoru vo všeobecnom poňatí, ktorý nebol ohraničený len na otázku volebných práv, ale pokrýval všetky otázky súvisiace s účasťou cudzincov v miestnom verejnom živote.
CDLR vypracoval text návrhu dohovoru počas troch stretnutí v rokoch 1988 a 1989.  Pred vypracovaním záverečného znenia si vyžiadal stanovisko Európskeho výboru pre migráciu (CDMG) a Riadiaceho výboru pre ľudské práva (CDDH). 

Hlavné znaky dohovoru
Podstata dohovoru zodpovedá oblasti dlhodobého záujmu Rady Európy. Rozhodujúce ustanovenia sú rozdelené do troch kapitol:
•	Kapitola A sa zaoberá “klasickými” právami  - slobodou prejavu a zhromažďovania.
•	Kapitola B sa týka vytvárania konzultačných orgánov alebo iných inštitucionálnych opatrení zastupujúcich cudzincov na miestnej úrovni.
•	Kapitola C pokrýva práva cudzincov voliť a byť kandidátom vo voľbách do miestnych orgánov.
Do určitej miery môže byť tento dohovor považovaný za doplnkový voči existujúcim dohovorom Rady Európy. Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd vo svojich článkoch 10 a 11 zaručuje slobodu prejavu, slobodu pokojného zhromažďovania a slobodu združovania s inými, nielen občanmi príslušného štátu, ale s kýmkoľvek. Ďalej článok 14 hovorí, že tieto práva majú byť uplatniteľné bez ohľadu na rozdielnosť pohlavia, rasy, farby pleti, jazyka, náboženského presvedčenia, politického, alebo iného názoru, národnostného alebo sociálneho pôvodu, majetkových pomerov, alebo podmienok pri narodení, alebo bez ohľadu na iný stav. Pravdaže článok 16 ustanovuje, že žiadna skutočnosť uvedená v článkoch 10, 11 a 14 nemôže brániť zmluvným stranám pri uplatňovaní obmedzení politických aktivít cudzincov. Súčasne je potrebné poznamenať, že podľa článku 60 Európskeho dohovoru o ľudských právach nič nebráni zmluvným stranám prekročiť hranicu ochrany ustanovenej Európskym dohovorom o ľudských právach poskytnutím ďalších práv formou národnej legislatívy alebo medzinárodných dohovorov. V tejto súvislosti je teda možné prehlásiť, že tento dohovor bol navrhnutý v duchu Európskeho dohovoru o ľudských právach.
Naviac súčasný dohovor výslovne v článku 3 vyjadruje formulovanie práv zaručených článkami 10 a 11 Európskeho dohovoru o ľudských právach. Existencia dvoch identických textov by mohla vyvolať obavu, že by mohlo dôjsť k nesúladu medzi súčasným dohovorom a Európskym dohovorom o ľudských právach – podľa princípu ustanoveného Medzinárodným súdnym dvorom v “prípade vojenských a polovojenských aktivít v Nikarague a proti nej”, v zmysle ktorého súčasne existujú a samostatne sa uplatňujú dve právne normy rôzneho pôvodu aj keď majú rovnaký obsah (Nikaragua versus Spojené štáty americké, rozsudok z 27. júla 1986, paragrafy 171 a 172 až 182).
Podľa názoru výboru takéto nebezpečenstvo neexistuje. Na jednej strane článok 9 odsek 3 hovorí, že takéto interpretácie ustanovení nemôžu ovplyvniť normy odvodené z iného právneho nástroja, či už interného alebo medzinárodného. Na druhej strane je potrebné vziať do úvahy to, že súčasný dohovor bol navrhnutý spôsobom, ktorý by mal podporiť uplatňovanie domácich právnych noriem vyjadrujúcich obsah dohovoru. Tieto normy vnútroštátneho práva pri kontrole svojho uplatnenia podliehajú potrebe súladu so systémom navrhnutým Európskym dohovorom o ľudských právach, ktorý vytvára ďalšiu záruku proti pokusom interpretovať súčasný dohovor iným spôsobom.
Európsky dohovor o  právnom štatúte migrujúcich pracovníkov zabezpečuje rovnosť poskytovania pracovných a životných podmienok, avšak neovplyvňuje výkon občianskych alebo politických práv.
Naproti tomu súčasný dohovor hľadá presnejšiu definíciu občianskych a politických práv, ktoré by mohli cudzinci využívať, ako aj inštitucionálne štruktúry, ktoré by mali umožniť ich účasť na verejných záležitostiach.
Dohovor sa zaoberá účasťou cudzincov na miestnej úrovni. Pre tých, ktorí žijú v miestnom spoločenstve je množstvo aspektov ich každodenného života - ako napríklad bývanie, vzdelávanie, miestne zvýhodnenia, verejná doprava, kultúrne a športové zariadenia - ovplyvnených rozhodnutiami prijímanými miestnymi úradmi. Ba čo viac, cudzinci sa aktívne zúčastňujú na živote a prosperite miestneho spoločenstva. Preto pre krajiny vyznávajúce demokratické zásady Rady Európy je dôležité preveriť nakoľko môžu niekedy značne veľké skupiny obyvateľov dlhodobo žijúcich v lokalite prispieť do rozhodovacieho procesu v záležitostiach, ktoré ich ovplyvňujú.
Podobné úvahy je možné uplatniť v súvislosti s rozhodovaním na ústrednej úrovni. Pravdaže sa dá diskutovať o tom, že existuje užšia väzba medzi občianstvom a účasťou v procesoch určujúcich čo môže byť považované za “vôľu národa”, kde by bola účasť cudzincov v národnom politickom živote vylúčená. Nadväzne, okrem väzby na ľudské práva uvádzané v článku 3 odsek 1, ktoré nie sú oddeliteľné od žiadnej úrovne, na ktorej sú vykonávané, rozsah dohovoru je jasne vymedzený pre miestnu úroveň.
Pretože sa dohovor vzťahuje explicitne na miestne orgány, text dohovoru musí zohľadňovať princípy miestnej autonómie obsiahnuté v Európskej charte miestnej samosprávy a v ústavných ustanoveniach príslušných členských štátov, ktoré neumožňujú národným vládam uplatňovať podrobné záväzky voči miestnym orgánom týkajúce sa organizácie ich vnútorných záležitostí. Zohľadnenie miestnej autonómie sa odráža hlavne v znení článku 4, ktorý hovorí, že strany by sa mali snažiť zabezpečiť primerané úsilie na zapojenie cudzincov do postupov konzultujúcich otázky miestnej populácie. Druh takéhoto záväzku je zrejmý z článku 5, ktorého znenie dáva prednosť vytváraniu a podpore konzultačných orgánov pred zavedením jednotného systému.
Dohovor je navrhnutý takým spôsobom, že je možné k nemu pristúpiť prijatím jednej, dvoch, alebo všetkých troch kapitol. Zámerom je skutočnosť, aby aj tie štáty, ktoré majú ústavné alebo iné prekážky s niektorou z kapitol, nemali znemožnené pristúpenie k dohovoru. Explicitne ponúknutá je možnosť postupného súhlasu s jednotlivými kapitolami dohovoru v súlade s vnútorným vývojom každého štátu.

K jednotlivým ustanoveniam dohovoru
Preambula
Preambula vyjadruje dôvody, ktoré viedli členské štáty Rady Európy k zostaveniu dohovoru a uvádza nakoľko je dohovor v súlade so základným poslaním Rady Európy. Pripomína záväzok signatárskych štátov týkajúci sa všeobecného a nedeliteľného charakteru ľudských práv. Ďalej poukazuje na skutočnosť, že cudzinci sa ekonomicky a kultúrne zúčastňujú na živote miestneho spoločenstva a vo všeobecnosti majú tie isté povinnosti ako občania na miestnej úrovni. Tieto úvahy vytvárajú všeobecný nárok na podporu možnosti účasti cudzincov v miestnom verejnom živote.

Časť I:
K čl. 1
Tento článok vysvetľuje rozdelenie dohovoru do troch nasledujúcich kapitol:
•	kapitola A sa zaoberá slobodou prejavu a zhromažďovania, slobodou vytvárania združení, ako aj zapájaním cudzincov do procesov konzultácií s miestnym obyvateľstvom,
•	kapitola B sa týka vytvárania konzultačných orgánov zastupujúcich cudzincov,
•	kapitola C sa týka práva cudzincov voliť a byť kandidátom vo voľbách na  miestnej úrovni.
Článok 1 hovorí, že zmluvné štáty môžu uplatňovať všetky tri kapitoly dohovoru. Ak sa však rozhodnú uplatňovať len jeho časť, minimálnou povinnosťou je uplatňovanie kapitoly A, ako aj záväzok neignorovať práva zaručené Európskym dohovorom o ľudských právach. Naviac môžu štáty uplatňovať kapitoly B alebo C. Toto ustanovenie má za cieľ zabezpečiť, aby tie členské štáty, ktoré sa necítia schopné uplatňovať kapitoly B alebo C nemuseli dohovor odmietnuť ako celok. Odsek 2 umožňuje postupné uplatňovanie rôznych kapitol dohovoru.
Medzi kapitolami B a C existuje osobitný vzťah: niektoré členské štáty, ktoré uplatňujú ustanovenia kapitoly C poskytnutím volebných práv cudzincom a ich postavením na úroveň občanov, môžu zastávať názor, že vytváranie osobitných konzultačných orgánov reprezentujúcich cudzincov ako takých môže byť nadbytočné, alebo dokonca nevhodné. Tieto štáty teda odsúhlasia uplatňovanie ustanovení len kapitol A a C. Iné členské štáty v tejto pozícii však môžu hodnotiť osobitné okolnosti a problémy cudzincov tak, že vytvorenie špeciálnych konzultačných opatrení je potrebné pre zistenie názorov spoločenstva cudzincov vrátane tých cudzincov, ktorí doposiaľ nesplnili pobytové požiadavky pre udelenie práva voliť v miestnych voľbách. Z tohto dôvodu boli kapitoly B a C navrhnuté tak, aby sa vzájomne nevylučovali.

K čl. 2:
Tento článok obsahuje definíciu výrazu “cudzinec” tak ako je používaný v predkladanom dohovore. Návrh, že výhodnejšie by bolo hovoriť o osobách s pobytom “bez občianstva” nebol prijatý, pretože tento výraz nemá taký istý emocionálny podtón ako výraz “cudzinci” a vo francúzskom jazyku sa ťažko dá nájsť vhodný ekvivalent.

Kapitola A
K čl. 3:
Vo vzťahu k výkonu práv ustanovených v článku 3 väčšina členských štátov zabezpečuje niektoré obmedzenia zodpovedajúce väčšinou niektorým z tých, ktoré sú povolené Dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd: obmedzenia potrebné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti alebo verejnej bezpečnosti, opatrenia zabezpečujúce prevenciu neporiadku alebo zločinu, ochranu zdravia alebo morálky, alebo ochranu práv a slobôd iných. Samozrejme, takéto opatrenia sa v značnej miere líšia v jednotlivých krajinách, čo vysvetľuje aj skutočnosť, prečo sa dohovor nepokúsil ich v článku 9 harmonizovať.
V každom prípade, účelom tohto dohovoru je skutočnosť, aby v žiadnom štáte neboli cudzinci vystavení v oblasti príslušných práv inému zaobchádzaniu ako jeho občania. Pravdou však zostáva, že legislatíva platná v niektorých členských štátoch vzťahujúca sa na cudzincov umožňuje ustanoviť rozličné osobitné obmedzenia regulujúce politickú aktivitu cudzincov. Znenie článku 9, ktoré sa osobitne odvoláva na článok 3 dáva štátom možnosť podriadiť práva uvedené v článku 3 obmedzeniam zodpovedajúcim Európskemu dohovoru o ľudských právach.
Nie celkom vhodnou sa javila možnosť uviesť obmedzenie tam, kde by sa práva zaručené cudzincom článkom 3 písm. a) vzťahovali len na miestnu úroveň alebo vo vzťahu k záležitostiam patriacim do kompetencie miestneho orgánu. Takéto rozlíšenie by sa ťažko realizovalo v praxi a žiaden členský štát nevyjadril ochotu aplikácie.
Podobná úvaha sa vzťahuje na právo vstúpiť do združenia, ktoré je ustanovené v písmene b). Na druhej strane, s ohľadom na právo cudzincov vytvárať svoje vlastné združenia, toto isté ustanovenie osobitne hovorí o miestnych združeniach;  taktiež definuje účel takýchto združení ako “ochranu ich záujmov v záležitostiach patriacich do kompetencie miestneho orgánu”. Táto charakteristika sa javí vhodnou z pohľadu prísnejších ustanovení vzťahujúcich sa na politické združenia cudzincov v niektorých členských štátoch, ktoré nie v poslednom rade zásluhou tlakov svojich organizácií na zahraničné vzťahy sa snažia vytvárať politický vplyv v krajine svojho pôvodu. Obmedzenia, ktoré sa uplatňujú výlučne voči cudzincom, majú menší význam na miestnej úrovni ako na celoštátnej: politické aktivity cudzincov sú považované za nevhodnejšie, ak ovplyvňujú otázky národnej politiky ako v prípade, keď sú záležitosťami len miestneho rozmeru.
Právo cudzincov vstúpiť do združenia uvedené v článku 3 písmene b) predstavuje pre miestne orgány povinnosť, v zmysle ustanovenia článku 9, nebrániť cudzincom, aby sa stali členmi združení. Toto nemá vplyv na otázku práva združení definovať svoje vlastné členstvo.

K čl. 4:
Predmety verejných prieskumov alebo iných postupov pri konzultáciách s miestnymi občanmi, osobitne v oblasti otázok plánovania, môžu mať pre cudzincov rovnaký význam. Cieľom tohto článku je zabezpečiť, aby boli do týchto procesov zapojení. Tieto snahy musia byť “primerané”, t.j. také, aké sa dajú očakávať od zainteresovaných orgánov (napríklad z pohľadu možného finančného a personálneho zabezpečenia). Pravdaže, znenie článku berie do úvahy skutočnosť, že v niektorých členských štátoch je rozdelenie vnútorných kompetencií také, že ústredné orgány nemajú žiadnu priamu právomoc zásahu do záležitostí, ktoré vykonávajú miestne orgány.

Kapitola B
K čl. 5:
Inštitucionálne opatrenia uvádzané v tomto článku pre zabezpečenie zastúpenia cudzincov na miestnej úrovni môžu mať rozličné formy, hlavne však:
a.	účasť predstaviteľov cudzincov pri poradných úkonoch v rozhodovaní výborov miestnych orgánov;
b.	poradné výbory so zmiešaným členstvom zástupcov výborov miestnych orgánov a predstaviteľov cudzincov;
c.	poradné výbory s výlučným členstvom cudzincov.
Kompetentné orgány určia, či predstavitelia cudzincov majú byť volení priamo, alebo nominovaní príslušnými organizáciami.
Z pohľadu veľkých rozdielov týkajúcich sa veľkosti miestnych orgánov v Európe nezdá sa byť možným ustanovenie jednotných požiadaviek či už na absolútny počet alebo percento cudzincov oprávňujúce vymenovanie konzultačného orgánu. Rozhodnutie, čo predstavuje “značný počet”, musí byť ponechané celoštátnemu kontextu.
Text článku 5 berie čo možno najviac do úvahy princíp miestnej autonómie tým, že povinnosť zmluvných strán pristúpiť k dohovoru neukladá miestnym orgánom formou podrobných a jednotných ustanovení upravujúcich konzultácie s cudzincami, ale odstránením akýchkoľvek právnych alebo iných prekážok pri vytváraní konzultačných orgánov a podporou a umožnením ich vzniku. Text článku pravdaže nevylučuje možnosť v štátoch, kde je to vhodné, prijať legislatívu všeobecnejšieho charakteru s presným určením povinností miestnych orgánov.

Kapitola C
K čl. 6:
Pôvodne sa uvažovalo, že zmluvné strany budú ochotné poskytnúť právo voliť  vo voľbách do miestnych orgánov cudzincom iného štátu na základe pravidla reciprocity, alebo v každom prípade bude toto právo vyhradené pre štátnych príslušníkov iných členských krajín Rady Európy. Avšak v priebehu medzivládnych konzultácií návrhu dohovoru sa ukázalo, že kapitola C, podobne ako kapitoly A a B by sa mala vzťahovať na všetkých cudzincov bez rozlíšenia národnosti. Takýto postup bol odsúhlasený z týchto dôvodov:
i.	Väčšina členských štátov, ktoré priznali cudzincom právo zúčastňovať sa na miestnych voľbách (Dánsko, Írsko, Holandsko, Nórsko, Švédsko) neobmedzujú toto právo len na štátnych príslušníkov určitých štátov. Výnimkami sú Fínsko a Island, kde privilégium účasti vo voľbách do miestnej správy bolo rozšírené na štátnych príslušníkov ďalších členských štátov Výboru severských krajín a Spojeného kráľovstva, kde občania Britského spoločenstva a občania Írskej republiky môžu voliť v miestnych a národných voľbách.
ii.	Obmedzenie práva voliť v miestnych voľbách pre štátnych príslušníkov iných členských štátov situáciu nezjednoduší tým krajinám, ktoré majú ústavné prekážky pri súhlase s kapitolou C.
iii.	Úvahy týkajúce sa účasti cudzincov na živote miestneho spoločenstva uvádzané v preambule a skutočnosť, že vo všeobecnosti majú títo tie isté povinnosti na miestnej úrovni ako občania, sa vzťahujú na cudzincov všetkých národností. Zaviesť diskrimináciu medzi tými cudzincami, ktorí majú právo voliť a tými, ktorí toto právo nemajú by bolo politicky problematické.
Obsah článku 6 odsek 1 nevylučuje možnosť určitého formálneho postupu ustanoveného ako požiadavky cudzincovi pre udelenie práva voliť, aj keď sa tieto nemusia vzťahovať na občanov príslušného štátu. Takouto procedurálnou požiadavkou môže byť povinnosť cudzinca požiadať  o  zápis do volebného zoznamu miestneho orgánu. Pravdaže formálne procedurálne požiadavky nesmú mať charakter odvádzajúci pozornosť od podstaty ustanovení článku 6 (1) alebo nesmú vytvárať podstatné prekážky pre výkon práv udelených cudzincom.
S ohľadom na dĺžku pobytu vyžadovanú pre udelenie volebného práva je zrejmé, že by mala byť dostatočne dlhá na to, aby sa volič oboznámil s miestnym spoločenstvom, s jeho politickou situáciou a záležitosťami. Obdobie piatich rokov ustanovené pre udelenie práva voliť predstavuje najdlhší časový interval požadovaný krajinami, ktoré udeľujú cudzincom právo voliť vo voľbách na miestnej úrovni. Jediné výnimky predstavujú švajčiarske kantóny Neuchâtel a Jura, ktoré (bežne) majú desaťročný pobytový interval; pravdaže, niekdajšie návrhy desať- alebo dvanásťročnej pobytovej požiadavky sa stretli s námietkou, že takýto interval je dlhší ako normálne požadovaný interval pre získanie plnoprávneho občianstva.
Päťročná pobytová požiadavka nie je splnená pobytovým intervalom z minulosti alebo kumuláciou niekoľkých pobytových intervalov. Získanie práva voliť vo voľbách na miestnej úrovni je u cudzinca viazané na platný pobyt počas päťročného obdobia predchádzajúceho voľbám. Výraz “trvalý” znamená, že pre účel výpočtu dĺžky pobytu také skutočnosti ako sú krátke neprítomnosti počas prázdnin, absencie z obchodných alebo iných súkromných dôvodov neovplyvňujú pobytový status v príslušnom štáte. Každá strana môže rozhodnúť v súlade s vnútroštátnym právnym poriadkom, či je päťročné obdobie počítané s ohľadom na dátum samotných volieb alebo vo vzťahu k platnému dátumu vytvorenia voličského zoznamu.
Vyskytla sa otázka, či sa má pobytový interval určený v článku 6 pre udelenie volebného práva na miestnej úrovni cudzincom vzťahovať na príslušný miestny orgán, pretože rámcovým územím pre výkon  práva je miestny orgán. Stojí za zmienku, že žiadna z krajín, ktoré udelili právo voliť cudzincom nevyžaduje interval pobytu v rámci samotného miestneho orgánu; uznanie pobytu sa vzťahuje na územie štátu (s výnimkou dodatočnej požiadavky švajčiarskeho kantónu Neuchâtel, ktorý požaduje jednoročný pobyt v kantóne). Naviac, v krajinách, ktoré nemajú zavedené vnútorné registračné postupy, môže overenie pobytového kritéria vo väzbe na príslušný miestny orgán predstavovať problém. Z týchto dôvodov bolo rozhodnuté, že pobytový interval uvedený v článku 6 by sa mal vzťahovať na pobyt kdekoľvek v príslušnom štáte.
Všetky krajiny, ktoré rozšírili volebné právo na miestnej úrovni na cudzincov, uplatnili toto vo forme aktívneho aj pasívneho volebného práva. Text predkladaného dohovoru nasleduje ich príklad poskytnutím práva voliť a byť kandidátom vo voľbách aj cudzincom. Pretože však boli vzaté do úvahy problémy jedného alebo niekoľkých členských štátov, ktorých právny systém umožňuje cudzincom výkon práva voliť, avšak neumožňuje im byť kandidátom vo voľbách, článok 6 odsek 2 umožňuje zmluvnej strane uplatňovať kapitolu C a umožniť len uplatnenie práva voliť.
Občas sa tvrdí, že kandidát na voľby musí byť plnšie integrovaný do miestneho spoločenstva ako jednoduchý volič, a preto musí byť jeho pobyt dlhší. Avšak žiaden z členských štátov Rady Európy, ktorý už rozšíril volebné právo na miestnej úrovni na cudzincov nerozlišuje medzi pobytovou podmienkou pre právo voliť a pobytovou podmienkou pre právo byť volený. Text dohovoru vychádza z praxe týchto krajín.

K čl. 7:
Berúc do úvahy, že pobytové podmienky uvedené v článku 6 pre právo voliť vo voľbách do miestnych orgánov zodpovedajú vo všeobecnosti najdlhšiemu intervalu požadovanému v krajinách, ktoré už realizovali volebné práva u cudzincov, tento článok umožňuje zmluvným stranám vyžadovať kratšiu pobytovú podmienku. Jednoduchá formulácia v tomto článku o možnosti strán skrátiť dĺžku podmienky pobytu by nemala byť vysvetľovaná ako prekážka práva štátu alebo štátov vo vzťahu k politickým právam cudzincov žijúcich na ich území udeliť im ďalšie, rozsiahlejšie práva ako sú tie, ktoré sú uvádzané v predkladanom dohovore.

Časť II
K čl. 8:
Poslaním tohto článku je povzbudenie aktívnej informačnej stratégie, pretože cudzinci majú často problémy hlavne s pochopením a výkladom svojich práv. Text prenecháva každej strane možnosť určiť v súlade so svojim vnútroštátnym právom, ktoré orgány budú zodpovedné za poskytovanie konkrétnych informácií. Naviac, podľa situácie v jednotlivých krajinách, požiadavky tohto článku môžu byť splnené poskytnutím informácií cudzincom v rámci všeobecných informácií poskytovaných všetkým miestnym obyvateľom, využitím publicity cez médiá, atď. Článok neukladá zmluvným stranám formálne opatrenia, aby miestne orgány identifikovali každého cudzinca a zaslali mu alebo jej príslušnú dokumentáciu.

K čl. 9:
Tento článok špecifikuje okolnosti, za ktorých môžu strany obmedziť práva priznané cudzincom v rozsahu tohto dohovoru. Ustanovenia odseku 1 sú založené na modeli článku 15 odsek 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a odvolávajú sa na okolnosti vojnového stavu alebo verejného ohrozenia. Odseky 2 a 3 sa na druhej strane odvolávajú len na kapitolu A časti I. Zohľadňujú skutočnosť, že v niektorých členských štátoch výkon určitých práv cudzincov podlieha zo zákona niektorým formalitám. Obmedzenia uvedené v odseku 2 sa vzťahujú na článok 3 písmeno a) a boli navrhnuté podľa modelu z článku 10 odsek 2 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Obmedzenia uvedené v odseku 3 sa vzťahujú na článok 3 písmeno b) a boli modelované podľa článku 11 odsek 2 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd.
Odsek 3 článku 9 je založený na článku 60 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Snaží sa o vylúčenie možnosti interpretácie ustanovení dohovoru takým spôsobom, ktorý by mohol obmedziť príslušné poskytnuté práva vnútroštátnou legislatívou alebo medzinárodnými dohodami.

K čl. 10:
Dohovor neobsahuje ustanovenie pre osobitný orgán, ktorý je zodpovedný za jeho realizáciu. Preto je o to dôležitejšie, aby generálny tajomník Rady Európy mal možnosť sledovať vývoj u jednotlivých strán týkajúci sa účasti cudzincov v miestnom verejnom živote. Článok 10 by mal zabezpečiť túto úlohu ustanovením povinnosti pre každú stranu poskytovať dôležité informácie. Zodpovedá podobným ustanoveniam v iných dohovoroch Rady Európy.

Časť III
K čl. 11 až 18:
Záverečné klauzuly obsiahnuté v článkoch 11 až 18 prísne dodržiavajú model záverečných klauzúl dohovorov a zmlúv uzatváraných v Rade Európy. Vloženie článku 14 a písmena d) článku 19 počíta s možnosťou ponúknutou stranám v článku 1 odsek 2 rozšíriť  postupne rozsah záväzkov dohovoru. Vloženie písmena e) článku 19 počíta s povinnosťou informovať generálneho tajomníka o akomkoľvek opatrení prijatom v súlade s článkom 9 odsek 4.
Účelom článku 15 je definícia kategórií miestnych orgánov, na ktoré sa dohovor vzťahuje. Hoci niektoré predchádzajúce návrhy týkajúce sa účasti cudzincov sa vzťahovali len na miestnu úroveň, pravdepodobne neexistoval žiaden vážny dôvod na vylúčenie iných kategórií miestnych orgánov hlavne preto, že koncepcia “obce” by mohla vyvolať určité problémy v Spojenom kráľovstve a v Írsku. Preto sa ako najlepšie riešenie javilo rozšírenie dohovoru na všetky miestne orgány pričom stranám, ktoré majú problémy s takýmto rozšírením, bola poskytnutá voľnosť pri špecifikovaní kategórií územných orgánov, ktorých sa dohovor týka. Znenie článku 15 je  úzko previazané so znením Európskej charty miestnej samosprávy.