Protokol č. 13 k Dohovoru o ochrane ľudských práv
a základných slobôd,
týkajúci sa zrušenia trestu smrti za každých okolností  

Dôvodová správa
(prijatá Výborom ministrov 21. februára 2002)

Text Dôvodovej správy k protokolu č. 13 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorý sa týka zrušenia trestu smrti za každých okolností, nie je autoritatívnym výkladom znenia uvedeného protokolu, hoci môže uľahčiť chápanie jeho ustanovení.

Úvod
1     Právo na život, "ktoré je neodcudziteľným atribútom ľudských bytostí" a "najvyššou hodnotou v medzinárodnej hierarchii ľudských práv" jednomyseľne zaručujú právne záväzné normy na všeobecnej aj regionálnej úrovni. 
2     Pri vypracúvaní týchto medzinárodných noriem zaručujúcich právo na život sa prijali výnimky týkajúce sa výkonu trestu smrti uloženého súdom na základe usvedčenia zo spáchania trestného činu, za ktorý zákon ukladá uvedený trest (pozri napr. článok 2 odsek 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len "dohovor")). 
3     Ako však ukážeme nižšie, vnútroštátne aj medzinárodné právo odvtedy zaznamenalo vývoj smerom k zrušeniu trestu smrti vo všeobecnosti, a konkrétnejšie za činy spáchané v čase vojny. 
4     Na európskej úrovni bolo prelomovým momentom tohto všeobecného procesu prijatie protokolu č. 6 k dohovoru v roku 1982. Tento protokol, ktorý dodnes ratifikovali prakticky všetky štáty, zmluvné strany dohovoru, bol prvým právne záväzným dokumentom v Európe  – a na svete – ktorý ustanovil zrušenie trestu smrti v čase mieru, pričom nepripúšťal odstúpenie od záväzkov v mimoriadnych situáciách ani vznesenie výhrad. Napriek tomu podľa článku 2 uvedeného protokolu "Štát môže zákonom ustanoviť trest smrti za činy spáchané v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny". Ten istý článok však túto možnosť obmedzuje len na uloženie trestu smrti v prípadoch, ktoré predvída zákon, a v súlade s jeho ustanoveniami. 
5     Parlamentné zhromaždenie následne zaviedlo prax, v rámci ktorej od štátov uchádzajúcich sa o členstvo v Rade Európy vyžaduje záväzok, že zavedú okamžité moratórium na výkon popráv, zrušia trest smrti vo svojej vnútroštátnej legislatíve, a podpíšu a ratifikujú protokol č. 6. Parlamentné zhromaždenie zároveň vyvíjalo tlak na krajiny, ktoré si neplnili záväzky alebo v ktorých existovalo riziko neplnenia záväzkov prijatých pri vstupe do Rady Európy. Vo všeobecnejšom rámci v roku 1994 Parlamentné zhromaždenie vyzvalo všetky členské štáty, ktoré tak doposiaľ neurobili, aby neodkladne podpísali a ratifikovali protokol č. 6 (Rezolúcia 1044 (1994) o zrušení trestu smrti). 
6     Základný cieľ zrušenia trestu smrti potvrdili aj hlavy štátov a vlád členských štátov Rady Európy na svojom druhom summite (Štrasburg, október 1997). V Záverečnej deklarácii summitu hlavy štátov a vlád vyzvali na "všeobecné zrušenie trestu smrti a [naliehali], aby sa medzitým zachovali existujúce moratóriá na vykonávanie popráv v Európe". Výbor ministrov Rady Európy uviedol, že "zdieľa dôrazné presvedčenie Parlamentného zhromaždenia proti používaniu trestu smrti a jeho odhodlanie urobiť všetko, čo je v jeho silách, na zastavenie výkonu trestu smrti". Výbor ministrov následne prijal deklaráciu "Za európsku oblasť bez trestu smrti". 
7     Medzičasom dochádzalo k významnému posunu v tejto oblasti aj na iných fórach. Európska únia v júni 1998 prijala "Zásady politiky EÚ týkajúcej sa trestu smrti vo vzťahu k tretím krajinám", v ktorých medziiným vyjadrila svoju opozíciu voči tomuto trestu vo všetkých prípadoch. V rámci Organizácie Spojených národov bol v roku 1989 prijatý Druhý opčný protokol k Medzinárodnému paktu o občianskych a politických právach zameraný na zrušenie trestu smrti. Počas niekoľkých rokov Komisia OSN pre ľudské práva pravidelne prijímala rezolúcie vyzývajúce na prijatie moratória na vykonávanie popráv s cieľom dosiahnuť úplné zrušenie trest smrti. Zároveň treba konštatovať, že trest smrti bol vylúčený spomedzi trestov, ktoré môže ukladať Medzinárodný trestný súd a Medzinárodné trestné tribunály pre bývalú Juhosláviu a Rwandu. 
8     Špecifická otázka zrušenia trestu smrti aj za činy spáchané v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny by sa mala vnímať v širšom kontexte celkového vývoja v oblasti zrušenia trestu smrti, o ktorom sa hovorí vyššie. Po prvý raz ju nastolilo Parlamentné zhromaždenie v odporúčaní 1246 (1994), ktorým Výboru ministrov odporučilo vypracovať dodatkový protokol k dohovoru o zrušení trestu smrti v čase mieru – ako aj v čase vojny. 
9     Hoci Riadiaci výbor pre ľudské práva (CDDH) sa veľkou väčšinou vyslovil za vypracovanie uvedeného dodatkového protokolu, podľa Výboru ministrov bolo v tom čase politickou prioritou dosiahnuť a rešpektovať moratóriá na vykonávanie popráv, ktoré by sa mali skonsolidovať úplným zrušením trestu smrti. 
10     Ďalší významný krok sa dosiahol na Európskej ministerskej konferencii o ľudských právach, ktorá sa konala v Ríme v dňoch 3.-4. novembra 2000 pri príležitosti 50. výročia dohovoru, a ktorá sa jednoznačne vyslovila za zrušenie trestu smrti v čase vojny. V rezolúcii II, ktorú prijala konferencia, tých niekoľko členských štátov, ktoré doposiaľ nezrušili trest smrti a ani neratifikovali protokol č. 6, bolo naliehavo vyzvaných, aby čo najskôr uvedený protokol ratifikovali a aby medzitým prísne rešpektovali moratóriá na vykonávanie popráv. V tej istej rezolúcii konferencia vyzvala Výbor ministrov, aby "zvážil možnosť prijatia nového dodatkového protokolu k dohovoru, ktorým by sa vylúčila možnosť zachovať trest smrti za činy spáchané v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny" (odsek 14 rezolúcie II). Konferencia zároveň vyzvala členské štáty, ktoré ešte stále uplatňujú trest smrti za podobné činy, aby zvážili jeho zrušenie (ibidem). 
11     Vo svetle nedávno prijatých dokumentov a v kontexte úvah Výboru ministrov o aktivitách nadväzujúcich na rímsku konferenciu švédska vláda nedávno predložila návrh dodatkového protokolu k dohovoru na 733. zasadnutí zástupcov ministrov (7. decembra 2000). Príslušný návrh protokolu sa týkal zrušenia trestu smrti v čase vojny rovnako ako v čase mieru. 
12     Na svojom 736. zasadnutí (10.-11. januára 2001) poverili zástupcovia ministrov Riadiaci výbor pre ľudské práva, aby  "preskúmal švédsky návrh na prijatie nového protokolu k dohovoru […] a vyjadril sa k praktickej možnosti prijať nový protokol k tejto otázke". 
13     Riadiaci výbor pre ľudské práva spolu so svojím Výborom expertov pre rozvoj ľudských práv (DH-DEV) vypracoval v priebehu roka 2001 návrh protokolu a dôvodovú správu. Riadiaci výbor odovzdal návrh protokolu a dôvodovú správu Výboru ministrov 8. novembra 2001. Tento text protokolu prijal 21. februára 2002 na 784. schôdzke zástupcov ministrov a otvoril ho na podpis členským štátom Rady Európy vo Vilniuse dňa 3. mája 2002. 

Komentár k ustanoveniam protokolu

Článok 1 – Zrušenie trestu smrti
14     Tento článok, ktorý sa musí vykladať v spojitosti s článkom 2 protokolu, potvrdzuje zásadu zrušenia trestu smrti. To znamená povinnosť zrušiť tento trest za každých okolností, vrátane trestu smrti za činy spáchané v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny. Cieľom druhej vety tohto článku je zdôrazniť skutočnosť, že zaručené právo je subjektívnym právom jednotlivca. 

Článok 2 – Zákaz odstúpenia od záväzkov
15     Článok 15 dohovoru umožňuje zmluvným stranám, aby "v prípade vojny alebo iného verejného ohrozenia štátnej existencie" prijali opatrenia na odstúpenie od záväzkov ustanovených v dohovore. Cieľom tohto protokolu je práve zrušenie trestu smrti, a to aj v čase vojny alebo bezprostrednej hrozby vojny. Vzhľadom na samotný predmet a účel protokolu vylučuje sa možnosť uplatniť článok 15 dohovoru. 

Článok 3 – Zákaz výhrad
16     Tento článok vymedzuje výnimku z článku 57 dohovoru a ustanovuje, že štáty nesmú urobiť výhradu k protokolu. 

Článok 4 – Územná aplikovateľnosť
17     Ide o klauzulu o územnej aplikovateľnosti, ktorú obsahujú Vzorové záverečné klauzuly prijaté Výborom ministrov vo februári 1980. Jej znenie je veľmi podobné zneniu článku 5 protokolu č. 6 k dohovoru. Táto klauzula bola zaradená len s cieľom uľahčiť rýchlu ratifikáciu, prijatie alebo schválenie dotknutými štátmi. Účelom odseku 3 je iba umožniť formálne odstúpenie alebo modifikáciu v prípade, že štát, zmluvná strana, prestane byť zodpovedný za medzinárodné vzťahy na území vymedzenom v takejto deklarácii, a všemožne zamedziť štátom na takomto území znovuzavedenie trestu smrti. 

Článok 5 – Vzťah k dohovoru
18     Účelom tohto článku je vyjasniť vzťah medzi týmto protokolom a dohovorom poukázaním na to, že všetky ustanovenia dohovoru sú v platnosti vo vzťahu k článkom 1 až 4 protokolu. Medzi tieto ustanovenia prirodzene patrí aj ochranný mechanizmus ustanovený dohovorom. Znamená to medziiným, že vyhlásenie urobené podľa článku 4 odseku 1 alebo 2 protokolu ipso facto rozširuje právomoc súdu aj na dotknuté územie. 
19     Vzhľadom na to, že ide o dodatkový protokol, nenahrádza článok 2 dohovoru pokiaľ ide o strany protokolu, keďže prvá veta odseku 1 a celý odsek 2 uvedeného článku zostávajú v platnosti, a to aj pre tieto štáty. Je jasné, že druhá veta odseku 1 už neplatí pre štáty, zmluvné strany tohto protokolu. Pokiaľ tieto štáty, zmluvné strany, ratifikovali aj protokol č. 6 k dohovoru, nebudú už môcť využívať možnosť ustanovenú v článku 2 protokolu č. 6. V súlade s článkom 32 dohovoru patria všetky otázky týkajúce sa presného vzťahu medzi týmito protokolmi a vzťahu medzi týmto protokolom a dohovorom, pod právomoc Európskeho súdu pre ľudské práva. 

Článok 6 – Podpis a ratifikácia

Článok 7 – Nadobudnutie platnosti

Článok 8 – Funkcie depozitára
20     Ustanovenia článkov 6 až 8 zodpovedajú zneniu Vzorových záverečných klauzúl prijatých Výborom ministrov Rady Európy.