D ô v o d o v á    s p r á v a    k návrhu zmien v Občianskom zákonníku.

Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník neobsahuje účinnú právnu úpravu takých inštitútov, ktoré by pôsobili ako občianskoprávne sankcie eliminácie domáceho násilia.

K bodu č. 1. Navrhovaná právna úprava sleduje za cieľ eliminovať násilné správanie podielových spoluvlastníkov  v rodinách, pretože v tejto komunite najčastejšie spoluvlastnícke vzťahy vznikajú a sú prezentované v prípade nezhôd násilím rôzneho druhu.

K bodu č. 2. Navrhovaná právna úprava má prispieť k obmedzovaniu násilného správania manželov pri riešení nezhôd o právach a povinnostiach vyplývajúcich z bezpodielového spoluvlastníctva a je občianskoprávnou sankciou v prípadoch, keď toto ustanovenie nebude mať dostatočne výchovný účinok na páchateľov násilia.

K bodu č. 3. Navrhovaná právna úprava rieši jeden z najakútnejších problémov obetí domáceho, keď tieto sú nútené opúšťať spoločný byt, aby boli uchránené pred ďalším násilím a jeho hrozbou, a násilník v spoločnom byte ostáva.
     Bezprostredne súvisí s navrhovanými predbežnými opatreniami – pozri bod č. 2 návrhu zmien v Občianskom súdnom poriadku.

     Doterajšia právna úprava neumožňuje týranému a ohrozovanému manželovi domáhať sa ochrany voči násilníkovi a prax je taká, že v snahe vyhnúť sa násiliu odchádza z bytu ohrozovaný manžel aj s ostatnými, ktorí v byte bývajú /zväčša ide o manželku s maloletými deťmi, nielen pochádzajúcimi z tohto manželstva/ a v byte zostáva násilník. Kapacity azylových domov sú pre takého obete absolútne nedostatočné a odchod ohrozovaného manžela nerieši jeho situáciu, často sa vyhrocuje do rodinných drám / deti sú nútené zmeniť prostredie, školu, priateľov a pod. a často napokon vyčítajú matke do akej situácie ich dostala/.
     
     Právo na ochranu života a zdravia, ktoré je násilníkom ohrozované, má absolútnu povahu a je teda silnejšie ako vlastnícke právo násilníka, či právo, ktoré mu vyplýva zo spoločného nájmu bytu. Preto užívacie právo násilníka k spoločnému obydliu, ktoré vyplýva z bezpodielového spoluvlastníctva, či spoločného nájmu je nutné v záujme ochrany života a zdravia obetí jeho násilníckeho konania obmedziť. 
Vlastnícke právo, ale i právo spoločného nájmu by zostalo zachované, obmedzila by sa len jedna jeho zložka – ius utendi a to buď na určitý čas alebo neurčito.  

K bodu č. 4. Navrhovaná právna úprava rieši problematiku bytových náhrad v prípadoch rozvodu manželstva a okrem dôvodov k bodu č. 4, aj táto úprava je občianskoprávnou
sankciou pre násilníka.

     Napriek tomu, že ustanovenia o bytových náhradách boli viackrát novelizované, doposiaľ nepokrývajú prípady, keď by povinnosť poskytnúť akúkoľvek bytovú náhradu bola v hrubom rozpore s dobrými mravmi. Ide najmä o prípady násilia v rodinách, keď týraný manžel má po rozvode manželstva zverené do výchovy deti, trpí akútnym nedostatkom financií /rozvedený manžel neplatí ani výživné ani neprispieva na úhradu nákladov spojených s užívaním bytu/ a v dnešnej reálnej situácii na trhu s bytmi je prakticky vylúčené, aby bol schopný zabezpečiť rozvedenému manželovi, čo i len náhradné ubytovanie.
 
     Zákonná úprava doposiaľ výslovne neumožňuje rozhodnúť tak, že bytová náhrada takémuto násilnému rozvedenému manželovi nepatrí a preto aj použitie § 3 Občianskeho zákonníka ako interpretačného pravidla /rozpor s dobrými mravmi/ je problematické. Preto je žiadúce, aby možnosť takéhoto rozhodnutia priamo expresis verbis vyplývala zo zákona.

     K navrhovaným zmenám Občianskeho súdneho poriadku aj Občianskeho zákonníka v súvislosti so zásahmi do bývania treba dať do pozornosti právne úpravy v niektorých štátoch, v ktorých po zavedení zaznamenali veľmi pozitívne výsledky a legislatívne opatrenia pôsobili nielen represívne, ale aj výchovne.

Predložený návrh nezakladá zvýšené výdavky zo štátneho rozpočtu.