Vyhodnotenie medzirezortného pripomienkového konania

Návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony 

Spôsob pripomienkového konania	 	
Počet vznesených pripomienok, z toho zásadných	134  / 28 	
Počet vyhodnotených pripomienok	134 	
		
Počet akceptovaných pripomienok, z toho zásadných	76  / 4 	
Počet čiastočne akceptovaných pripomienok, z toho zásadných	10  / 3 	
Počet neakceptovaných pripomienok, z toho zásadných	48  / 21 	
		
Rozporové konanie (s kým, kedy, s akým výsledkom)		
Počet odstránených pripomienok		
Počet neodstránených pripomienok		

Sumarizácia vznesených pripomienok podľa subjektov
Č.	Subjekt	Pripomienky do termínu	Pripomienky po termíne	Nemali pripomienky	Vôbec nezaslali	
1 .	Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
2 .	Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky 	13 (13o,0z) 	 	 	 	
3 .	Ministerstvo financií Slovenskej republiky 	3 (2o,1z) 	 	 	 	
4 .	Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky 	3 (3o,0z) 	 	 	 	
5 .	Ministerstvo hospodárstva Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
6 .	Ministerstvo dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky 	3 (3o,0z) 	 	 	 	
7 .	Ministerstvo pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky 	4 (4o,0z) 	 	 	 	
8 .	Ministerstvo výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
9 .	Ministerstvo obrany Slovenskej republiky 	12 (12o,0z) 	 	 	 	
10 .	Ministerstvo zahraničných vecí Slovenskej republiky 	7 (7o,0z) 	 	 	 	
11 .	Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky 	7 (7o,0z) 	 	 	 	
12 .	Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky  	 	 	x 	 	
13 .	Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
14 .	Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky 	2 (2o,0z) 	 	 	 	
15 .	Úrad vlády Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
16 .	Protimonopolný úrad Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
17 .	Štatistický úrad Slovenskej republiky 	17 (17o,0z) 	 	 	 	
18 .	Úrad geodézie, kartografie a katastra Slovenskej republiky 	6 (6o,0z) 	 	 	 	
19 .	Úrad jadrového dozoru Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
20 .	Úrad pre normalizáciu, metrológiu a skúšobníctvo Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
21 .	Úrad pre verejné obstarávanie 	6 (6o,0z) 	 	 	 	
22 .	Úrad priemyselného vlastníctva Slovenskej republiky 	6 (6o,0z) 	 	 	 	
23 .	Správa štátnych hmotných rezerv Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
24 .	Národný bezpečnostný úrad 	 	 	x 	 	
25 .	Národná banka Slovenska 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
26 .	Legislatívna rada vlády Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
27 .	Podpredseda vlády SR pre ľudské práva a národnostné menšiny 	 	 	 	x 	
28 .	Odbor aproximácie práva sekcie vládnej legislatívy Úradu vlády SR 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
29 .	Najvyšší kontrolný úrad Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
30 .	Najvyšší súd Slovenskej republiky 	17 (2o,15z) 	 	 	 	
31 .	Generálna prokuratúra Slovenskej republiky 	18 (11o,7z) 	 	 	 	
32 .	Konfederácia odborových zväzov Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
33 .	Asociácia zamestnávateľských zväzov a združení Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
34 .	Úrad pre reguláciu sieťových odvetví 	 	 	x 	 	
35 .	Notárska komora Slovenskej republiky 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
36 .	Slovenská komora exekútorov 	 	 	 	x 	
37 .	Súdna rada Slovenskej republiky 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
38 .	Zbor väzenskej a justičnej stráže 	 	 	x 	 	
39 .	Združenie sudcov Slovenska 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
40 .	Slovenská únia nezávislého súdnictva 	 	 	 	x 	
41 .	Národná asociácia sudkýň Slovenska  	 	 	 	x 	
42 .	Republiková únia zamestnávateľov 	 	 	 	x 	
43 .	Centrum pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže 	 	 	 	x 	
44 .	Ústredie práce, sociálnych vecí a rodiny 	 	 	 	x 	
45 .	Krajský súd v Bratislave 	 	 	 	x 	
46 .	Krajský súd v Nitre 	 	 	 	x 	
47 .	Krajský súd v Trnave 	 	 	 	x 	
48 .	Krajský súd v Trenčíne 	 	 	 	x 	
49 .	Krajský súd v Žiline 	 	 	 	x 	
50 .	Slovenská advokátska komora 	 	 	 	x 	
51 .	Okresný súd Bratislava I 	 	 	 	x 	
52 .	Okresný súd Bratislava II 	 	 	 	x 	
53 .	Okresný súd Bratislava III 	 	 	 	x 	
54 .	Okresný súd Bratislava IV 	 	 	 	x 	
55 .	Okresný súd Bratislava V 	 	 	 	x 	
56 .	Okresný súd Malacky 	 	 	 	x 	
57 .	Okresný súd Pezinok 	 	 	 	x 	
58 .	Okresný súd Trnava 	 	 	 	x 	
59 .	Okresný súd Dunajská Streda 	 	 	 	x 	
60 .	Okresný súd Galanta 	 	 	 	x 	
61 .	Okresný súd Senica 	 	 	 	x 	
62 .	Okresný súd Piešťany 	 	 	 	x 	
63 .	Okresný súd Skalica 	 	 	 	x 	
64 .	Okresný súd Trenčín 	 	 	 	x 	
65 .	Okresný súd Bánovce nad Bebravou 	 	 	 	x 	
66 .	Okresný súd Partizánske 	 	 	 	x 	
67 .	Okresný súd Nové Mesto nad Váhom 	 	 	 	x 	
68 .	Okresný súd Považská Bystrica 	 	 	 	x 	
69 .	Okresný súd Prievidza 	 	 	 	x 	
70 .	Okresný súd Nitra 	 	 	 	x 	
71 .	Okresný súd Komárno 	 	 	 	x 	
72 .	Okresný súd Levice 	 	 	 	x 	
73 .	Okresný súd Nové Zámky 	 	 	 	x 	
74 .	Okresný súd Topoľčany 	 	 	 	x 	
75 .	Okresný súd Banská Bystrica 	 	 	 	x 	
76 .	Okresný súd Brezno 	 	 	 	x 	
77 .	Okresný súd Lučenec 	 	 	 	x 	
78 .	Okresný súd Rimavská Sobota 	 	 	 	x 	
79 .	Okresný súd Zvolen 	 	 	 	x 	
80 .	Okresný súd Žiar nad Hronom 	 	 	 	x 	
81 .	Okresný súd Veľký Krtíš 	 	 	 	x 	
82 .	Okresný súd Revúca 	 	 	 	x 	
83 .	Okresný súd Žilina 	 	 	 	x 	
84 .	Okresný súd Čadca 	 	 	 	x 	
85 .	Okresný súd Liptovský Mikuláš 	 	 	 	x 	
86 .	Okresný súd Martin 	 	 	 	x 	
87 .	Okresný súd Dolný Kubín 	 	 	 	x 	
88 .	Okresný súd Námestovo 	 	 	 	x 	
89 .	Okresný súd Ružomberok 	 	 	 	x 	
90 .	Okresný súd Prešov 	 	 	 	x 	
91 .	Okresný súd Bardejov 	 	 	 	x 	
92 .	Okresný súd Humenné 	 	 	 	x 	
93 .	Okresný súd Poprad 	 	 	 	x 	
94 .	Okresný súd Stará Ľubovňa 	 	 	 	x 	
95 .	Okresný súd Svidník 	 	 	 	x 	
96 .	Okresný súd Vranov nad Topľou 	 	 	 	x 	
97 .	Okresný súd Kežmarok 	 	 	 	x 	
98 .	Okresný súd Košice I 	 	 	 	x 	
99 .	Okresný súd Košice II 	 	 	 	x 	
100 .	Okresný súd Košice-okolie 	 	 	 	x 	
101 .	Okresný súd Michalovce 	 	 	 	x 	
102 .	Okresný súd Rožňava 	 	 	 	x 	
103 .	Okresný súd Spišská Nová Ves 	 	 	 	x 	
104 .	Okresný súd Trebišov 	 	 	 	x 	
105 .	Špecializovaný trestný súd 	 	 	 	x 	
106 .	Justičná akadémia  	 	 	 	x 	
107 .	Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied 	 	 	 	x 	
108 .	Európske spotrebiteľské centrum 	 	 	 	x 	
109 .	Právnická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave 	 	 	 	x 	
110 .	Právnická fakulta Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach 	 	 	 	x 	
111 .	Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave 	 	 	 	x 	
112 .	Právnická fakulta Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici 	 	 	 	x 	
113 .	Krajský súd v Banskej Bystrici 	 	 	 	x 	
114 .	Krajský súd v Košiciach 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
115 .	Krajský súd v Prešove 	 	 	 	x 	
116 .	Štátny dopravný úrad 	 	 	 	x 	
117 .	Odbor verejného obstarávania MŽP SR 	 	 	 	x 	
118 .	Úrad splnomocnenca vlády SR pre územnú samosprávu, integrovaný manažment povodí a krajiny 	 	 	 	x 	
119 .	Odbor právnych služieb a odvolacích konaní 	 	 	 	x 	
120 .	Ústredie práce, sociálnych vecí a rodiny 	 	 	x 	 	
121 .	Sudcovská iniciatíva Za otvorenú justíciu 	4 (3o,1z) 	 	 	 	
	SPOLU	134 (106o,28z) 	0 (0o,0z) 	15 	85 	

Vyhodnotenie vecných pripomienok je uvedené v tabuľkovej časti.

Vysvetlivky  k použitým skratkám v tabuľke:	
O – obyčajná	A – akceptovaná	
Z – zásadná	N – neakceptovaná	
	ČA – čiastočne akceptovaná	

Subjekt	Pripomienka	Typ	Vyh.	Spôsob vyhodnotenia	
MV SR 	Článok I K bodu 6 
Znenie tohto bodu odporúčame upraviť a spresniť. Pri navrhovanom znení by dochádzalo k nežiaducej duplicite s treťou vetou dotknutého ustanovenia. 
 	O 	N 	Druhá veta rieši zverejňovanie údajov, ktoré predchádzajú zasadnutiu súdnej rady - termín zasadnutia súdnej rady, návrh programu a materiály, ktorých má súdna rada rokovať. Tretia veta rieši zverejňovanie údajov, ktoré sú výsledkom zasadnutia súdnej rady - uznesení. Niet dôvodu pre duplicitu právnej úpravy.  	
MV SR 	K bodu 13 a 14 

Texty týchto bodov odporúčame upraviť podľa legislatívno-technických pokynov. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	K bodu 22 
Text tohto bodu odporúčame spresniť podľa legislatívno-technických pokynov, t.j. takto: „V § 21 ods. 3 sa bodka na konci nahrádza čiarkou a pripájajú sa tieto slová: „v prípade rovnakého času výkonu funkcie sudcu získa skoršie poradie kandidát určený žrebom“. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	Článok II K bodu 6 

Napriek tomu, že uvádzacia veta k tomuto bodu a k § 27 hovorí o nadpise § 27, tento v skutočnosti chýba. Preto odporúčame buď upraviť uvádzaciu vetu alebo doplniť nadpis § 27. 
 	O 	A 	Doplnený nadpis. 	
MV SR 	K bodu 7  

§ 27a odporúčame spresniť. V jednom odseku odporúčame upraviť, kedy a za akých podmienok sa uskutočňuje hodnotenie sudcu, a v ďalšom odseku upraviť na návrh koho sa hodnotenie vykonáva nad takto ustanovený rámec. Podľa navrhovaného znenia § 27a ods. 1 písm. c) totiž vyplýva, že aj v prípade disciplinárneho konania je hodnoteným obdobím obdobie piatich rokov predchádzajúcich hodnoteniu, čo by znamenalo, že hodnotenie sudcu, u ktorého začalo disciplinárne konanie, ale ktorý túto funkciu nevykonáva ešte päť rokov, by sa hodnotenie uskutočniť nemohlo. 
V § 27b ods. 1 písm. b) slovo „predsedom“ odporúčame nahradiť slovom „predseda“. 
 	O 	ČA 	Štruktúra § 27a vychádza z pôvodného znenia § 27, ktoré považuje predkladateľ za vyhovujúce; znenie § 27a ods. 1 písm. c) bolo primerane upravené.  	
MV SR 	K bodu 10 

Návrh zákona v tomto bode obsahuje splnomocňovacie ustanovenie na vydanie všeobecne záväzného právneho predpisu. V súlade s čl. 18 Legislatívnych pravidiel vlády 
Slovenskej republiky upozorňujeme na skutočnosť, že návrh takéhoto predpisu má byť priložený k návrhu zákona predkladaného na rokovanie vlády a je obvyklé, že sa pripája aj k materiálu predkladanému do pripomienkového konania. Zároveň poukazujeme aj na pripomienku k čl. III bod 3 tohto stanoviska. 
 	O 	A 	Pripomienka vzatá na vedomie; návrhy vykonávacích predpisov boli predložené do MPK ako prílohy materiálu. 	
MV SR 	K bodu 11  
V súlade s Legislatívnymi pravidlami vlády Slovenskej republiky odporúčame text tohto bodu upraviť takto: 
„V§ 30 ods. 11 sa bodka na konci nahrádza čiarkou a pripájajú sa tieto slová: „ktoré nie sú právoplatne skončené.“.“. 

 	O 	A 	 	
MV SR 	K bodu 18 

Za slovom „priestupok“ odporúčame ukončiť úvodzovku hore. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	K bodu 20  

V § 119b ods. 2 písm. a) odporúčame slová „a), b), c), d) a e)“ zosúladiť s legislatívno-technickými pokynmi, t.j. nahradiť ich slovami „a) až e)“. 
V § 119c ods. 2 odporúčame za slovo „senát“ vložiť čiarku. 
V § V § 119d ods. 4 odporúčame slová „a rozhodnutie vo veci“ vypustiť ako nadbytočné. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	K bodu 32 

V prvej časti textu tohto bodu odporúčame vykonať gramatickú úpravu, t.j. slová „za slová“ je potrebné nahradiť slovami „za slovo“. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	K bodu 36 

V § 151v text odseku 5 je nutné upraviť; t. j. slová „podľa odseku 5“ je nutné nahradiť správnym odkazom. 
V § 151w ods. 4 odporúčame číslicu „2011“ nahradiť číslicou „2012“. 
 	O 	A 	 	
MV SR 	Článok III K bodu 1 

Navrhované znenie tohto bodu je v rozpore s odsekom 4 tohto paragrafu, preto jeho znenie odporúčame upraviť. Navyše odsek 5 § 37 je o výberovej komisii, nie o výberom konaní.  	O 	A 	Správne má ísť o zmenu § 37 ods. 4. 	
MV SR 	K bodu 3 

Tento bod obsahuje splnomocňovacie ustanovenie, ktoré je čiastočne totožné so splnomocňovacím ustanovením obsiahnutým v bode 10 článku I predkladaného návrhu zákona, pričom ide zároveň o splnomocňovacie ustanovenie v tej istej veci. Odporúčame preto odstrániť nežiaducu duplicitu. 
 	O 	N 	Je potrebné rozlišovať výberové konanie na funkciu predsedu súdu a na funkciu sudcu - tomu zodpovedajú aj splnomocňovacie ustanovenia. 	
MF SR 	Všeobecne 
Beriem na vedomie, že návrh nebude mať vplyv na rozpočet verejnej správy ani na informatizáciu spoločnosti.  	O 	A 	 	
MF SR 	Všeobecne 
Návrh je potrebné upraviť gramaticky (napr. čl. I – v bode 4 vypustiť slová „a druhá “ a slová „ktoré znejú“ nahradiť slovami „ktorá znie“) a zosúladiť s Legislatívnymi pravidlami vlády SR (napr. čl. I – v bodoch 12 a 14 citovať vypúšťaný text pre jeho krátkosť a aj zrozumiteľnosť úpravy).  	O 	A 	 	
MF SR 	K čl. III (novela zákona č. 757/2004 Z. z. v znení neskorších predpisov) 
Nad rámec návrhu žiadam z platného znenia § 86 vypustiť túto vetu: „Stanovisko súdnej rady je súčasťou návrhu štátneho rozpočtu, ktorý vláda predkladá Národnej rade Slovenskej republiky.“, pretože ak vláda SR schváli návrh rozpočtu verejnej správy, znamená to, že pripomienky a požiadavky jednotlivých subjektov verejnej správy sú vyriešené a členovia vlády SR s návrhom rozpočtu súhlasia; nie je preto dôvod na prikladanie stanoviska Súdnej rady SR k vládnemu návrhu zákona o štátnom rozpočte.  	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 3. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. 	
MK SR 	Vlastný materiál 
V celom zákone odporúčame používať jednotne pojem Najvyšší súd Slovenskej republiky alebo preň zaviesť skratku ( napr. bod 9. § 11 ods. 1). 	O 	A 	 	
MK SR 	Čl. I 
V navrhovanom § 30 ods. 2 a 3 odporúčame slová „Ak po 1 januári 2012“ nahradiť slovami „Ak po 31. decembri 2011“ z dôvodu, že zákon má nadobudnúť účinnosť 1. januára 2012, a v prípade, ak by došlo k zániku funkcie člena súdnej rady 1. januára 2012, prechodné ustanovenie by ju neriešilo; zároveň navrhujeme „pred 1. januára 2012“ nahradiť slovami „ pred 1. januárom 2012“. 	O 	A 	 	
MK SR 	Čl. III 
V úvodnej vete odporúčame pri úplnej citácii zákona č. 757/2004 Z. z. o súdoch spojenie "zákona č. 33/2010 Z. z." nahradiť spojením "zákona č. 33/2011 Z. z.". 	O 	A 	 	
MDVaRR SR 	 
1.Odporúčame v Čl. I vymeniť bod 1. a 2. a bod 23. a 24. 	O 	ČA 	Poradie nodov 23 a 24 je správne. 	
MDVaRR SR 	 
2.Odporúčame v Čl. II v bode 6 vypustiť slová „vrátane nadpisu“. 	O 	N 	Pripomienka vzatá na vedomie; doplnený nadpis. 	
MDVaRR SR 	 
3.Odporúčame v Čl. III v úvodnej vete slová „zákon č. 33/2010 Z. z.“ nahradiť slovami „zákon č. 33/2011 Z. z.“. 	O 	A 	 	
MPRV SR 	K článku I bodu 4 
V článku I bode 4 navrhujeme uviesť toto znenie: 
" 4. V § 6 ods. 6 sa na konci pripája táto veta: „Súdna rada rozhoduje vždy uznesením.“. 
Odôvodnenie: Legislatívna úprava textu. 
 	O 	N 	Právna norma by mala najprv zakotviť formu rozhodovania - uznesenie a až následne definovať kvórum pre prijatie platného uznesenia. 	
MPRV SR 	K článku II 
V článku II v úvodnej vete navrhujeme uviesť toto znenie. 
"Zákon č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení zákona č. 185/2002 Z. z., zákona č. 670/2002 Z. z., zákona č. 426/2003 Z. z., zákona č. 458/2003 Z. z., zákona č. 462/2003 Z. z., zákona č. 505/2003 Z. z., zákona č. 514/2003 Z. z., zákona č. 548/2003 Z. z., zákona č. 267/2004 Z. z., zákona č. 403/2004 Z. z., zákona č. 530/2004 Z. z., zákona č. 586/2004 Z. z., zákona č. 609/2004 Z. z., zákona č. 757/2004 Z. z., zákona č. 122/2005 Z. z., zákona č. 622/2005 Z. z., nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky č. 15/2008 Z. z., zákona č. 517/2008 Z. z., zákona č. 520/2008 Z. z., zákona č. 59/2009 Z. z., nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky č. 290/2009 Z. z., zákona č. 291/2009 Z. z., zákona č. 500/2010 Z. z., zákona č. 543/2010 Z. z., zákona č. 33/2011 Z. z. a zákona č. 100/2011 Z. z. sa mení a dopĺňa takto:". 
Odôvodnenie: Legislatívno - technická úprava textu. 

 	O 	A 	 	
MPRV SR 	K článku III 
V článku III v úvodnej vete navrhujeme uviesť toto znenie: 
"Zákon č. 757/2004 Z. z. o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení zákona č. 517/2008 Z. z., zákona č. 59/2009 Z. z., nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky č. 290/2009 Z. z., zákona č. 291/2009 Z. z., zákona č. 318/2009 Z. z., zákona č. 33/2011 Z. z. a zákona č. 192/2011 Z. z. sa mení a dopĺňa takto:". 
Odôvodnenie: Legislatívno - technická úprava textu. 

 	O 	A 	 	
MPRV SR 	K článku I bodu 1 a 2 
V článku I navrhujeme druhý bod označiť ako prvý bod a prvý bod označiť ako druhý bod. 
Odôvodnenie: Vzhľadom na postupnosť uvedených paragrafov. 	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I návrhu zákona všeobecne 
Odporúčame jednotne skracovať, príp. rozpisovať slová „Najvyšší súd Slovenskej republiky“ uvedené v príslušnom tvare v rámci celého čl. I návrhu zákona v nadväznosti na zavedenie vhodnej legislatívnej skratky.  	O 	A 	Legislatívna skratka nebude zavedená; predkladateľ zachová doterajšie znenie, ktoré legislatívnu skratku nepoužíva. 	
MO SR 	K čl. I bodom 1 a 2 návrhu zákona  
Odporúčame vymeniť poradie bodov podľa poradia novelizovaných ustanovení. V súvislosti s úpravou nezlučiteľnosti funkcie člena Súdnej rady SR s funkciami v iných orgánoch verejnej moci na základe navrhovaného čl. 141a ods. 7 Ústavy SR odporúčame v § 3 ods. 5 novelizovaného zákona uviesť komplexnú úpravu danej problematiky. Poukazujeme na to, že funkcia člena Súdnej rady SR je nezlučiteľná tiež napr. s funkciou sudcu Ústavného súdu SR a člena vlády SR.  	O 	ČA 	Zámerom predkladateľa je riešiť nezlučiteľnosť funkcií predsedov súdov vrátane predsedu Najvyššieho súdu SR. 	
MO SR 	K čl. I bodu 4 návrhu zákona  
Odporúčame slová „prvá a druhá veta, ktoré znejú“ nahradiť slovami „prvá veta, ktorá znie“, keďže predmetom doplnenia je len jedna veta. Navrhujeme príp. uviesť celé znenie § 6 ods. 1.  	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I bodu 8 návrhu zákona  
Odporúčame vypustiť označenie odseku 4, keďže sa mení iba prvá veta § 10 ods. 4. Zároveň navrhujeme vypustiť slová „podľa odseku 2“, keďže ustanovenie, na ktoré sa odkazuje, neupravuje zoznam sudcov.  	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I bodu 13 návrhu zákona  
Odporúčame slová „za slovo „volieb“ vkladá čiarka“ nahradiť slovami „na konci bodka nahrádza bodkočiarkou“. Príp. navrhujeme slová „za slovo „volieb“ vkladá čiarka a pripájajú sa tieto slová“ nahradiť slovami „na konci pripája táto veta“ a ustanovenie § 12 ods. 4 navrhujeme doplniť novou vetou v súlade s bodom 34 prílohy č. 5 k Legislatívnym pravidlám vlády SR.  	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I bodu 15 návrhu zákona  
Odporúčame za slová „V § 13 ods. 3 sa“ vložiť slová „za prvú vetu“ v súlade s bodom 34 prílohy č. 5 k Legislatívnym pravidlám vlády SR.  	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I bodu 25 návrhu zákona  
Odporúčame z dôvodu prehľadnosti uviesť celé znenie § 23 ods. 2, príp. druhej vety tohto ustanovenia.  	O 	A 	Druhá veta sa uvedie v plnom znení. 	
MO SR 	K čl. I bodu 27 návrhu zákona a k jeho odôvodneniu  
Odporúčame zladiť navrhované znenie prechodných ustanovení so znením ich odôvodnenia v osobitnej časti dôvodovej správy. Poukazujeme napr. na to, že § 30 ods. 1 nemá odôvodnenie, odôvodnenie § 30 ods. 2 a 3 je nesprávne označené, ako aj na to, že navrhované prechodné ustanovenia osobitne neupravujú zánik funkcie člena Súdnej rady SR z iných dôvodov ako uplynutím funkčného obdobia, ako to vyplýva z odôvodnenia prechodných ustanovení. 	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. II a III návrhu zákona všeobecne  
Vzhľadom na predloženie identických právnych úprav zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a zákona č. 757/2004 Z. z. o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov na medzirezortné pripomienkové konanie v rámci čl. II a III návrhu zákona, ako aj v rámci návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony, poukazujeme z hľadiska posúdenia týchto častí predloženého návrhu zákona na stanovisko Ministerstva obrany SR č. SEOPMVL-55-22/2011-OdL z 27. júla 2011.  	O 	A 	Akceptované v rozsahu vyhodnotenia pripomienok uplatnných k návrhu zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony. 	
MO SR 	K predkladacej správe  
Odporúčame v poslednom odseku slová „Predkladaný návrh ústavného zákona“ nahradiť slovami „Predložený návrh zákona“, keďže materiál neobsahuje ústavný zákon, ale zákon.  	O 	A 	 	
MO SR 	K osobitnej časti dôvodovej správy všeobecne  
Odporúčame upraviť odôvodnenie jednotlivých novelizačných bodov k čl. I návrhu zákona tak, aby z hľadiska počtu členov Súdnej rady SR (teda aj počtu volebných obvodov) nadväzovalo na predložený návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov.  	O 	A 	 	
MO SR 	K čl. I bodu 22 návrhu zákona  
Odporúčame slová „a slová“ nahradiť slovami „a pripájajú sa tieto slová:“.  	O 	A 	 	
MZV SR 	K čl. I body 1 a 2 
Odporúčame vymeniť poradie novelizačného bodu 1 a novelizačného bodu 2. Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K čl. I bod 4 
V uvádzacej vete odporúčame vypustiť slová "a druhá veta" a slová "ktoré znejú" zmeniť na "ktorá znie". Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K čl. I bod 6 
Slovo "uverejní" odporúčame zmeniť na "uverejňuje", slová "aspoň 15 dní" zmeniť na "najmenej 15 dní" a slovo "zverejnia" zmeniť na "zverejňujú". Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K čl. I bod 10 
Nadpis pod § 11a odporúčame uviesť v jednotnom čísle "Volebný obvod". Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K čl. I bod 25 
Slová "vkladajú tieto slová:" odporúčame zmeniť na "vkladajú slová" a za slovo "vety" vložiť slovo "sa". Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	N 	Pripomienka vzatá na vedomie; nanovo sa formuluje celá druhá veta. 	
MZV SR 	K čl. II 
Odporúčame vypustiť novelizačný článok II, v ktorom sa mení a dopĺňa zákon č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov, pretože je predmetom samostatného pripomienkového konania. Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	N 	Predkladateľ trvá na predložení troch samostatných materiálov s prihliadnutím na všetky do úvahy prichádzajúce možnosti týkajúce sa schvaľovania novelizácie Ústavy SR. Ide o druhý balík zmien v sudcovských zákonoch. Ich obsahové zameranie vyplýva z Programového vyhlásenia vlády. Ich realizácia predpokladá zmenu Ústavy SR a „sudcovských zákonov“, t.j. formálne návrh ústavného zákona, ktorým sa zmení Ústava SR a návrh zákon, ktorý súčasne zmenia všetky súvisiace sudcovské zákony. Z tohto pohľadu je pripomienka dôvodná. Do úvahy je však nutné vziať aj otázku priechodnosti zmeny Ústavy SR v Národnej rade SR – práve táto otázka je dôvodom pre predloženie takmer identických návrhov zákonov do legislatívneho procesu. V jednej verzii ide sa zohľadňuje priamy dopad zmeny Ústav SR v zákone č. 185/2002 Z. z. pre prípad, že novela Ústavy SR bude schválená, v druhej verzii sa vychádza z predpokladu neschválenia Ústavy SR. Preto považuje predkladateľ ako vhodnejšie riešenie predloženie troch samostatných materiálov. 	
MZV SR 	K čl. III 
Novelizačný článok III, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 757/2004 Z. z. o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov odporúčame vypustiť buď z tohto návrhu zákona alebo z návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony v znení neskorších predpisov. Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	N 	Predkladateľ trvá na predložení troch samostatných materiálov s prihliadnutím na všetky do úvahy prichádzajúce možnosti týkajúce sa schvaľovania novelizácie Ústavy SR. Ide o druhý balík zmien v sudcovských zákonoch. Ich obsahové zameranie vyplýva z Programového vyhlásenia vlády. Ich realizácia predpokladá zmenu Ústavy SR a „sudcovských zákonov“, t.j. formálne návrh ústavného zákona, ktorým sa zmení Ústava SR a návrh zákon, ktorý súčasne zmenia všetky súvisiace sudcovské zákony. Z tohto pohľadu je pripomienka dôvodná. Do úvahy je však nutné vziať aj otázku priechodnosti zmeny Ústavy SR v Národnej rade SR – práve táto otázka je dôvodom pre predloženie takmer identických návrhov zákonov do legislatívneho procesu. V jednej verzii ide sa zohľadňuje priamy dopad zmeny Ústav SR v zákone č. 185/2002 Z. z. pre prípad, že novela Ústavy SR bude schválená, v druhej verzii sa vychádza z predpokladu neschválenia Ústavy SR. Preto považuje predkladateľ ako vhodnejšie riešenie predloženie troch samostatných materiálov. 	
MPSVR SR 	K Čl. I bod 4. 
Odporúčame Čl. I bod 4. legislatívnotechnicky upraviť. 
Odôvodnenie: 
V Čl. I bod 4. sa vkladá len jedna veta, ktorá znie: „Súdna rada rozhoduje vždy uznesením.“ 

 	O 	A 	Znenie upravené. 	
MPSVR SR 	K Čl. II bod 7.  
Odporúčame v Čl. II bod 7. v navrhovanom § 27b ods. 1 písm. b) nahradiť slová „predsedom kolégia“ slovami „predseda kolégia“. Zároveň odporúčame v navrhovanom § 27d ods. 6 vypustiť za slovami „hodnotenému sudcovi“ slovo „pridelí“. 
Odôvodnenie: 
Gramatická pripomienka. 
 	O 	A 	 	
MPSVR SR 	K Čl. II bod 7. 
Odporúčame v Č. II bod 7. v § 27e ods. 1 zvážiť model hodnotenia sudcov, a to vo vzťahu k navrhovanej trojstupňovej diferenciácii výsledkov hodnotenia. Odporúčame prijať model hodnotenia založený na štvorstupňovej, prípadne päťstupňovej diferenciácii. 
Odôvodnenie: 
Podľa navrhovaného modelu zo záveru hodnotenia môže vyplývať, že sudca je 
a) výborný (nadpriemerný), 
b) dobrý (priemerný) alebo 
c) nevyhovujúci (podpriemerný). 
Navrhované bodové hodnoty (resp. bodové rozpätia) pri jednotlivých výsledkoch hodnotenia môžu pôsobiť skresľujúco. Napríklad: 
aj sudca, ktorý získa 85 bodov zo 100, je z hľadiska výsledku stále „iba“ priemerným sudcom rovnako ako sudca, ktorý dosiahol výsledok 60 zo 100 bodov. 
Rozdiel medzi „dobrým“ sudcom a „dobrým“ sudcom môže predstavovať až 25 bodov (percent) zo 100 (výsledok rozdielu čísel 85 a 60). Na strane druhej, minimálny možný rozdiel medzi výborným a nevyhovujúcim je 27 bodov (rozdiel čísiel 86 a 59). 
 	O 	N 	Predkladateľ považuje navrhované znenie za vyhovujúce, a najmä za vyvážené z hľadiska toho, že nemôže nastať situácia, aby jeden z hodnotiacich subjektov ovplyvnil rozhodujúcim spôsobom výsledné hodnotenie sudcu. Uvedené platí rovnako aj z pohľadu možných dôsledkov negatívneho hodnotenia sudcu. 	
MPSVR SR 	K Čl. II bod 10. 
Odporúčame v Čl. II bod 10. v § 28 ods. 10 nahradiť slová „ktoré má a môže uchádzač predložiť“ slovami „ktoré má uchádzač predložiť“. 
Odôvodnenie: 
Z dôvodu vhodnosti. 
 	O 	A 	 	
MPSVR SR 	K Čl. II bod 12. 
Odporúčame v Čl. II bod 12. prehodnotiť navrhovanú úpravu a prípadne prijať model, podľa ktorého by túto osobitnú notifikačnú povinnosť plnil príslušný súd, ktorý vo veci koná, nie sám sudca, ktorý podal žalobu. 
Odôvodnenie: 
Obdobnú notifikačnú povinnosť nemá žiaden zamestnanec verejného sektora. Sledovaný účel by sa mohol dosiahnuť aj odlišným spôsobom. Je potrebné tiež uviesť, že navrhovaný text z hľadiska obsahu celkom nezodpovedá odôvodneniu v dôvodovej správe. V navrhovanom texte sa upravuje „len“ povinnosť informovať o skutočnosti, že bol podaný návrh/žaloba. Z dôvodovej správy však vyplýva, že oznamovacia povinnosť by sa mala vzťahovať osobitne na konania spojené s uplatnením finančných nárokov, vrátane konkretizácie týchto nárokov. 
 	O 	A 	Ustanovenie vypustené. 	
MPSVR SR 	Všeobecné pripomienky k návrhu vyhlášky Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu predsedu súdu 
Návrh vyhlášky Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu predsedu súdu odporúčame celý vecne a legislatívnotechnicky upraviť. 
Odôvodnenie: 
V návrhu vyhlášky absentuje ustanovenie o predmete úpravy vyhlášky ako i ustanovenie o náležitostiach vyhlásenia výberového konania, v ktorom majú byť spomenuté základné náležitosti týkajúce sa napr. označenia súdu, ktorého sa výberové konania na obsadenie funkcie predsedu súdu týka, lehota na podanie prihlášky do výberového konania, termín a miesto uskutočnenia výberového konania a pod. 
V návrhu vyhlášky ďalej absentuje označenie stručných a výstižných nadpisov jednotlivých paragrafov zodpovedajúcich ich obsahu, čo je účelne z dôvodu systematiky ako i prehľadnosti návrhu vyhlášky. 
Zároveň odporúčame rozšíriť zoznam dokladov, ktoré uchádzač o funkciu predsedu súdu predkladá napr. o doklad o štátnom občianstve, odpis z registra trestov, potvrdenie o zdravotnej spôsobilosti vykonávať funkciu predsedu súdu a pod. 
Následne v § 4 ods. 1 odporúčame vložiť za slová „Predseda výberovej komisie vykoná“ slová „pred ostanými členmi výberovej komisie“. Rovnako odporúčame § 4 doplniť o jasné definovanie „neúspešného uchádzača“ ako i kritérií podľa ktorých výberová komisia stanoví poradie úspešnosti jednotlivých uchádzačov. 
Odporúčame doplniť § 5 o ustanovenie, v ktorom bude vymedzené kto z členov výberovej komisie zodpovedá za správnosť zápisnice o priebehu výberového konania. 

 	O 	ČA 	Požadované rozšírenie dokladov nepovažuje predkladateľ za potrebné, nakoľko ide o sudcu, ktorý tieto skutočnosti preukazuje pri vzniku funkcie sudcu. Ak tieto predpoklady nespĺňa, je to dôvodom pre zánik funkcie sudcu. Vyhláška bude predmetom samostatného MPK. 	
MPSVR SR 	K návrhu vyhlášky Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu sudcu 
Odporúčame doplniť § 14 návrhu vyhlášky o ustanovenie, v ktorom bude vymedzené kto z členov výberovej komisie zodpovedá za správnosť zápisnice o priebehu výberového konania. 
Odôvodnenie: 
Z dôvodu jednoznačnosti. 
 	O 	A 	Predkladateľ dopracoval požadované doplnenie; tiež dávame do pozornosti, že samotný fakt, že predseda výberovej komisie poverí niektorého člena vypracovaním zápisnice a že vo výsledku všetci členovia podpisujú zápisnicu, predstavuje vyhovujúci mechanizmus pre zabezpečenie správneho znenia zápisnice. Vyhláška bude predmetom samostatného MPK. 	
MZ SR 	Všeobecne k materiálu  
Vlastný materiál a sprievodné dokumenty odporúčame legislatívno-technicky, gramaticky a štylisticky upraviť a prekontrolovať správnosť vnútorných odkazov (napr. vo vlastnom materiáli návrhu zákona v uvádzacej vete článku I uviesť správne číslicu „2000“, v čl. II bode 24 slová „písm. a) a b)“ nahradiť slovami „písm. a) alebo b)“, v čl. II bode 36 v § 151v ods. 5 slová „odseku 5“ nahradiť slovami „odseku 4“, v čl. II bode 36 v § 151w ods. 4 odporúčame číslicu „2011“ nahradiť číslicou „2012“, v čl. III bode 2 v § 82b odporúčame upraviť znenie odseku 2 tak, aby jeho obsah korešpondoval s odsekom 1...). 

Odôvodnenie: Legislatívno-technické úpravy, gramatické úpravy a štylistické úpravy. 

 	O 	ČA 	Predkladateľ trvá na navrhovanom znení § 82b ods. 2, ktoré považujeme za vyhovujúce v kontexte nového znenia § 27. 	
MZ SR 	K návrhom vykonávacích predpisov 
Názvy návrhov vyhlášok je potrebné zosúladiť s príslušnými splnomocňovacími ustanoveniami návrhov zákonov. 
Znenie návrhov vyhlášok odporúčame legislatívno-technicky upraviť (v návrhu vyhlášky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu predsedu súdu napr. na konci uvádzacej vety § 1 a § 5 ods. 2 vypustiť dvojbodku, v § 1 písm. d) za slovo „právnickej“ vložiť slovo „praxe“, v § 5 ods. 2 písm. g) za slovo „úspešných“ vložiť slovo „uchádzačov“ a v návrhu vyhlášky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu sudcu napr. na konci uvádzacej vety § 2 ods. 1 a § 14 ods. 2 vypustiť dvojbodku, znenie § 4 ods. 1 druhej vety a tretej vety zosúladiť so znením § 2 ods. 2 návrhu vyhlášky, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu predsedu súdu, v nadpisu a texte § 8 zosúladiť používanie jednotného čísla a množného čísla, § 12 ods. 1 písm. a) štylisticky upraviť, v § 13 ods. 2 prvej vete správne použiť slovo „umiestnení“, v § 15 druhej vete doplniť podmet). 
Odôvodnenie: Legislatívno-technické úpravy, gramatické úpravy a štylistické úpravy. 

 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.I 
K bodom 1 a 2 – odporúčame prehodiť ich poradie. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.I 
K bodu 4 – záver uvádzacej vety odporúčame upraviť „....prvá veta, ktorá znie:“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.I 
K bodu 25 – slová „tieto slová:“ odporúčame nahradiť slovom „slová“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 6 – v uvádzacej vete odporúčame vypustiť slová „vrátane nadpisu“. 	O 	N 	Doplnený nadpis. 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 6 – v §27 ods.3 odporúčame nad slovo „opatrení“ umiestniť správne číslo odkazu a v tomto zmysle upraviť aj poznámku pod čiarou. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 7 – uvádzaciu vetu odporúčame upraviť „Za §27 sa vkladá nadpis nad §27a a §27a až 27g, ktoré znejú:“ 	O 	N 	Použitá legislatívna technika je správna. 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 18 – slovo „priestupok“ odporúčame ukončiť záverečnými úvodzovkami. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 20 – uvádzaciu vetu odporúčame upraviť „Za §119 sa vkladajú §119a a 119b, ktoré znejú:“. Zvyšnú časť textu odporúčame rozdeliť do ďalších samostatných bodov s týmito uvádzacími vetami „Za §119b sa vkladá nadpis nad §119c a §119c a 119d, ktoré znejú:“ a „Za §119d sa vkladá §119e, ktorý vrátane nadpisu znie:“. 	O 	N 	Niet dôvodu riešiť týmto spôsobom vloženie nových paragrafov; ide o skupinu viacerých za sebou nasledujúcich paragrafov, ktoré je potrebné v návrhu zákona uvádzať jedným novelizačným bodom - bez ohľadu na spoločné nadpisy a pod. 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 24 – záver znenia odporúčame ukončiť „.....slová „písm. a) alebo b)“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 30 – v nahrádzajúcich slovách odporúčame na záver pripojiť aj slovo „vedie“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 31 - v nahrádzajúcich slovách odporúčame na začiatku vypustiť slovo „návrhu“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 34 – znenie odporúčame legislatívno-technicky upraviť. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 36 - začiatok uvádzacej vety odporúčame upraviť „Za §151u sa vkladajú §151v až 151x,....“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.II 
K bodu 36 – v §151w ods.4 odporúčame slová „po 1. januári 2011“ nahradiť slovami „po 1. januári 2012“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Čl.III 
V úvodnej vete k čl. III odporúčame slová „zákona č.33/2010Z.z.“ nahradiť slovami „zákona č.33/2011Z.z.“. 	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Vyhláška, ktorou sa ustanovujú podrobnosti o výberovom konaní na funkciu predsedu súdu 
V splnomocňovacom ustanovení odporúčame pred slovo „ustanovuje“ vložiť slová „(ďalej len „zákon“)“. 	O 	N 	Predkladateľ nepovažuje za potrebné zavádzať túto legislatívnu skratku, nakoľko sa uvedený zákon cituje v texte len raz, resp. túto citáciu predkladateľ rieši zavedením poznámky pod čiarou. 	
ŠÚ SR 	vyhláška - výberové konanie na funkciu predsedu súdu 
V §5 ods.2 písm. c) odporúčame slová „zákona o súdoch“ nahradiť slovom „zákona“. 	O 	N 	Vyriešené vložením odkazu a poznámky pod čiarou. 	
ÚGKK SR 	Čl.I bod 4 
Navrhujeme tento bod legislatívno-technicky upraviť nakoľko podľa uvádzacej vety sa sa vkladá nová prvá a druhá veta. Samotné znenie navrhovanej zmeny ustanovenia obsahuje iba jednu vetu. 	O 	A 	 	
ÚGKK SR 	Čl. I bod 1 a 2 
Navrhujeme vymeniť bod 1 s bodom 2. 	O 	A 	 	
ÚGKK SR 	Všeobecne  
V rámci predkladaného materiálu sa v čl II. mení a dopĺňa aj zákon č.385/2000 Z. z. o súdoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov. Citovaný návrh zákona je v súčasnosti predmetom samostatného medzirezortného pripomienkového konania s rovnakým znením a navyše predmetom tohto materiálu je návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Z tohot dôvodu navrhujeme jeden z uvedených materiálov stiahnuť z medzirezortného pripomienkového konania alebo primerane upraviť.  	O 	N 	Predkladateľ trvá na predložení troch samostatných materiálov s prihliadnutím na všetky do úvahy prichádzajúce možnosti týkajúce sa schvaľovania novelizácie Ústavy SR. Ide o druhý balík zmien v sudcovských zákonoch. Ich obsahové zameranie vyplýva z Programového vyhlásenia vlády. Ich realizácia predpokladá zmenu Ústavy SR a „sudcovských zákonov“, t.j. formálne návrh ústavného zákona, ktorým sa zmení Ústava SR a návrh zákon, ktorý súčasne zmenia všetky súvisiace sudcovské zákony. Z tohto pohľadu je pripomienka dôvodná. Do úvahy je však nutné vziať aj otázku priechodnosti zmeny Ústavy SR v Národnej rade SR – práve táto otázka je dôvodom pre predloženie takmer identických návrhov zákonov do legislatívneho procesu. V jednej verzii ide sa zohľadňuje priamy dopad zmeny Ústav SR v zákone č. 185/2002 Z. z. pre prípad, že novela Ústavy SR bude schválená, v druhej verzii sa vychádza z predpokladu neschválenia Ústavy SR. Preto považuje predkladateľ ako vhodnejšie riešenie predloženie troch samostatných materiálov. 	
ÚGKK SR 	Čl. II bod 6 
Navrhujeme uviesť nadpis k navrhovanému ustanvoveniu v zmysle uvádzacej vety. 	O 	A 	 	
ÚGKK SR 	Čl. II bod 18 
Navrhujeme za slovo priestupok doplniť interpunkčné znamienko. 	O 	A 	 	
ÚGKK SR 	Čl. II bod 24 
Navrhujeme slová " písm. a) a b)" nahradiť slovami "písm. a) alebo b)". 	O 	A 	 	
ÚVO 	k vlastnému materiálu 
1. Spoločná pripomienka k citácii zákona č. 185/2002 Z. z. a zákona č. 757/2004 Z. z. na začiatku článku I. a článku III. Odporúčame doplniť citáciu zákona č. 185/2002 Z. z. aj zákona č. 757/2004 Z. z. s uvedením zákona č. 400/2009 Z. z. 
Odôvodnenie: Podľa bodu 26 prílohy č. 5 Legislatívnych pravidiel vlády SR pri citovaní novelizovaného právneho predpisu je potrebné uvádzať všetky zmeny a doplnenia pôvodného právneho predpisu, teda vrátane nepriamych noviel. 
 	O 	N 	Zákon č. 400/2009 Z. z. neobsahuje novelizačné články, ktoré by menili zákon č. 185/2002 Z. z. alebo zákon č. 757/2004 Z. z.; v tomto prípade nejde ani o nepriamu novelu. 	
ÚVO 	k vlastnému materiálu 
2. Odporúčame upraviť citáciu zákona na začiatku článku II, t. j. nahradiť slová „zákona č. 385/20 b00 Z. z.“ citáciou „zákona č. 385/2000 Z. z.“. 	O 	A 	 	
ÚVO 	k vlastnému materiálu 
3. K článku II – v § 27b odseku 1 písm. b) odporúčame nahradiť slovo „predsedom“ slovom „predseda“ Odôvodnenie: Začiatočné slová písmen a),b) aj c) musia byť vo vzťahu k úvodným slovám v prvom páde jednotného čísla. 	O 	A 	 	
ÚVO 	k vlastnému mtaeriálu 
4. K článku II § 27d odsek 2 sa nemôže odvolávať sám na seba (na odsek 2). Odporúčame preto nahradiť odkaz na odsek 2 odkazom na relevantné ustanovenia alebo slová „podľa odseku 2“ vypustiť. Legislatívno-technická pripomienka 	O 	A 	Odkaz upravený. 	
ÚVO 	k vlastnému materiálu 
5. K článku II V § 27d ods. 6 odporúčame odstrániť duplicitu slova „pridelí“. 	O 	A 	 	
ÚVO 	k vlastnému materiálu 
6. K článku II bodu 20 odporúčame ustanovenie § 119e odsek 2 upraviť zmysluplne. Odôvodnenie: Ak už disciplinárne konanie začalo – vedie sa ústne pojednávanie, nie je dôvod na tomto pojednávaní predkladať návrh na začatie už začatého disciplinárneho konania. 	O 	N 	Prednesenie návrhu na začatie konania nie je podaním návrhu na začatie konania - ide o štandardnú procedúru, ktorá nadväzuje na otvorenie ústneho pojednávania. 	
ÚPV SR 	Čl. I 
Odporúčame prehodiť poradie novelizačných bodov 1. a 2. 	O 	A 	 	
ÚPV SR 	Dôvodová správa - osobitná časť - k čl. I bodom 8, 9, 10, 20, 23, 26 
Z Predkladacej správy ako aj všeobecnej časti Dôvodovej správy predkladaného návrhu vyplýva, že tento nadväzuje na súčasne predkladaný návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov (č. mat. 20418/2011/100). Z navrhovanej zmeny čl. 141a ods. 1 písm. a) Ústavy SR vyplýva zmena počtu členov Súdnej rady SR - sudcov, volených sudcami SR, a to z 8 na 9. Aj z navrhovaného § 11a ods. 1 zákona č. 185/2002 Z. z. deväť volebných obvodov pre voľby členov Súdnej rady SR sudcami. Dôvodová správa (osobitná časť k čl. I bodom 8, 9,20, 23, 26) však uvádza len osem volebných obvodov; v súvislosti s už uvedeným navrhujeme úpravu dotknutých častí dôvodovej správy. 
Súčasne navrhujeme vypustiť, resp. nahradiť odôvodnenie k čl. I bodu 10 (tretia veta a násl.). Táto časť dôvodovej správy je v rozpore s deklarovanou nadväznosťou návrhu zákona na navrhovanú zmenu Ústavy SR týkajúcu sa čl. 141a ods. 1 písm. a) Ústavy SR. 	O 	A 	 	
ÚPV SR 	Čl. II, úvodná veta 
V úvodnej vete čl. II odporúčame nahradiť označenie zákona "č. 385/20 b00 Z. z." označením "č. 385/2000 Z. z.". 	O 	A 	 	
ÚPV SR 	Čl. II, bod 6 
Uvádzacia veta novelizačného bodu 6 obsahuje slová "vrátane nadpisu", no navrhované znenie § 27 nadpis neobsahuje; odporúčame zosúladiť. 	O 	A 	Doplnený nadpis. 	
ÚPV SR 	Čl. II, bod 20 
Odporúčame vypustiť označenie novelizačného bodu 20 a jeho uvádzaciu vetu; podľa nášho názoru navrhované § 119a až 119e sú súčasťou novonavrhovaného znenia druhej hlavy tretej časti zákona, a teda spadajú pod novelizačný bod 19. 	O 	N 	Ide o nové ustanovenia, ktoré je potrebné vložiť do zákona osobitným novelizačným bodom; ide o štandardnú a zaužívanú legislatívnu techniku. 	
ÚPV SR 	Čl. II, bod 30 
Do novonavrhovaného znenia časti § 126 ods. 1 tretia veta odporúčame doplniť sloveso "vedie". 	O 	A 	 	
NBS 	 
V čl. I je potrebné vymeniť poradie novelizačných bodov 1 a 2 preto, lebo navrhnutým bodom 1 sa novelizuje ustanovenie § 4 ods. 2 a navrhnutým bodom 2 sa novelizuje ustanovenie § 3 ods. 5 zákona č. 185/2002 Z. z. 

2. V súvislosti navrhnutým čl. I bodom 4, ktoré sa týka novelizácie ustanovenia § 3 ods. 5 zákona č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky, ako aj v súvislosti so súbežným návrhom na novelizáciu ustanovení o Súdnej rade Slovenskej republiky v pripravovanej novele Ústavy Slovenskej republiky, odporúčame zvážiť, aby nezlučiteľnosť funkcie členov Súdnej rady SR s inými funkciami nebola upravená iba zákonom (obyčajným zákonom), ale aby aj nezlučiteľnosť funkcie členov Súdnej rady SR bola upravená priamo v Ústave SR tak, ako je to štandardné aj pri iných ústavných činiteľoch, napríklad nezlučiteľnosť funkcie poslancov Národnej rady SR je upravená v čl. 77 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie prezidenta SR je upravená v čl. 103 ods. 4 a 5 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie členov vlády SR je upravená v čl. 109 ods. 2 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie sudcov Ústavného súdu SR je upravená v čl. 137 ods. 2 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie sudcov všeobecných súdov je upravená v čl. 145a ods. 2 ústavy a nezlučiteľnosť funkcie predsedu a podpredsedu Najvyššieho kontrolného úradu SR je upravená v čl. 61 ods. 4 ústavy. 

3. V čl. I bode 4 je potrebné upraviť úvodnú vetu vzhľadom na to, že sa vkladá len jedna veta. 

4. V čl. II je potrebné v úvodnej vete (v názve zákona za číselným označením „385“) správne uviesť rok, teda zákon č. 385/2000 Z. z. 

5. V čl. III je potrebné v úvodnej vete slová „33/2010“ nahradiť slovami „33/2011“. 

 	O 	ČA 	Znenie zákona primerane upravené. 	
OAP SVL ÚV SR 	Všeobecne k návrhu 
Súčasťou návrhu zákona je aj novela zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov (čl. II ).Vzhľadom na to, že uvedená novela zákona č. 385/2000 Z. z. je v medzirezortnom pripomienkovom konaní ako samostatný materiál, žiadame predkladateľa, aby z návrhu zákona buď vypustil čl. II a čl. III, alebo stiahol návrh zákona č. 385/2000 Z. z. z medzirezortného pripomienkového konania. Obidva návrhy sú totožné a nie je žiaduce uvedené zákony novelizovať duplicitne. 	O 	N 	Ide o druhý balík zmien v sudcovských zákonoch. Ich obsahové zameranie vyplýva z Programového vyhlásenia vlády. Ich realizácia predpokladá zmenu Ústavy SR a „sudcovských zákonov“, t.j. formálne návrh ústavného zákona, ktorým sa zmení Ústava SR a návrh zákon, ktorý súčasne zmenia všetky súvisiace sudcovské zákony. Do úvahy je však nutné vziať aj otázku priechodnosti zmeny Ústavy SR v Národnej rade SR – práve táto otázka je dôvodom pre predloženie takmer identických návrhov zákonov do legislatívneho procesu. V jednej verzii ide sa zohľadňuje priamy dopad zmeny Ústav SR v zákone č. 185/2002 Z. z. pre prípad, že novela Ústavy SR bude schválená, v druhej verzii sa vychádza z predpokladu neschválenia Ústavy SR. Preto považuje predkladateľ ako vhodnejšie riešenie predloženie troch samostatných materiálov. Preto sú predmetom legislatívneho procesu dve samostatné novely zákona č. 185/2002 Z. z. - rozdiely spočívajú práve v (ne)zohľadnení zmien v Ústave SR, a to podľa toho, či zmena Ústavy SR bude alebo nebude schválená. Ak prejde hlasovaním zmena Ústavy SR, o návrhu zákona, ktorým sa primárne mení zákon č. 385/2000 Z. z. sa nehlasuje. Ak zmena Ústavy SR nebude schválená, nebude sa hlasovať o návrhu zákona, ktorým sa primárne mení zákon č. 185/2002 Z. z. 	
NS SR 	Všeobecná pripomienka 
1. Podľa všeobecnej časti dôvodovej správy návrh zákona vychádza z programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky. Jeho účelom je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov, disciplinárneho konania sudcov, zavedenia „regionálneho“ princípu do voľby sudcov za členov Súdnej rady Slovenskej republiky, pričom predkladateľ tvrdí, že reaguje aj na niektoré požiadavky aplikačnej praxe. 

2. Základné zmeny pri hodnotení sudcov zahrňujú obnovenie pravidelného hodnotenia sudcu každých 5 rokov, pri precizovaní úpravy procesu hodnotenia sudcov. Vo vzťahu k disciplinárnemu konaniu, zavedenie náhodného výberu disciplinárneho senátu zvlášť pre každé disciplinárne konanie, čím sa podľa predkladateľa výrazne obmedzí riziko zneužitia disciplinárneho konania. 

3. V záujme zvýšenia transparentnosti rozhodovania Súdnej rady Slovenskej republiky sa navrhuje, aby jej hlasovanie bolo vždy verejné a bolo vylúčené hlasovanie Súdnej rady per rollam. Keďže Súdna rada je kolektívny orgán a rozhoduje rovnako ako iné ústavné orgány v zbore, má sa zaviesť povinnosť zverejnenie materiálov, o ktorých Súdna rada rokuje. 

4. Podľa predkladateľa návrh zákona je v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, ústavnými zákonmi, medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná a súčasne je v súlade s právom Európskych spoločenstiev a s právom Európskej únie. 

5. Pri posúdení zámeru predkladateľa vyplývajúceho zo všeobecnej časti dôvodovej správy je prioritné sa zaoberať skutočnosťou, či predkladané návrhy novely zákonov sú v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, ústavnými zákonmi, medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná a súčasne je v súlade s právom Európskych spoločenstiev a s právom Európskej únie. 

6. Predpokladá to ujasnenie si viacerých ústavnoprávnych otázok týkajúcich sa najmä vzťahu medzi výkonnou mocou a súdnou mocou, s osobitným zreteľom nielen na deľbu moci v právnom štáte, ale aj na systém vzájomnej kontroly a rovnováhy jednotlivých zložiek štátnej moci v rámci ústavného poriadku. 

7. Oprávnenia, ktoré sa navrhujú priznať výkonnej moci, ktorá je reprezentovaná Ministerstvom spravodlivosti a ministrom spravodlivosti Slovenskej republiky, ich obsah a dosah, je potrebné konfrontovať predovšetkým s problémom možného ovplyvňovania nezávislého postavenia súdov a sudcov, ktorý je funkčným princípom ovládajúcim rozhodovanie súdov vo zverených oblastiach. Ak by niektoré z oprávnení orgánov výkonnej moci mohlo mať reálny vplyv na nezávislé rozhodovanie súdov a sudcov je zrejmé, že takéto oprávnenie vybočuje zo systému dovolenej vzájomnej kontroly a rovnováhy mocí v právnom štáte. 

8. Osobitne dôležité je skúmanie ústavného postavenia Súdnej rady Slovenskej republiky, ktorá je ústavným orgánom a preto kapacita Súdnej rady je meraná obsahom jej oprávnení a povinností pri správe všeobecného súdnictva pôsobiť ako protiváha voči ministerstvu spravodlivosti a ministrovi spravodlivosti s dôrazom na zabezpečenie nezávislého výkonu súdnej moci súdmi a sudcami (viď PL.ÚS 10/05, str. 25). 

9. Pri prijímaní novely Ústavy Slovenskej republiky v roku 2001, ktorá sa týkala predovšetkým úpravy postavenia súdnej moci, ústavodarca konštatoval, že Ústava SR v čl. 141 zakotvuje princíp nezávislosti súdnej moci a oddelenia jej výkonu od ostatných štátnych orgánov v súlade s medzinárodnými dokumentmi, t.j. Základnými princípmi nezávislosti súdnictva zakotveného v rezolúcii Valného zhromaždenia OSN 40/32 z 29.11.1985 a č. 40/146 z 13.12.1985, Odporúčania Rady Európy No R (94) 12 Výboru ministrov členských štátov Rady Európy z 13.10.1994 a ktoré sú rozpracované aj v Európskej charte o statuse sudcu prijaté v Štrasburgu v dňoch 8. -10.7.1998. 

10. Je teda zrejmé, že ústavodarca pri úprave postavenia súdnej moci obsahovo jednoznačne vychádzal z týchto medzinárodných dokumentov. 

11. Pri posúdení skutočnosti, či navrhované legislatívne zmeny sú v súlade so zabezpečením princípu nezávislosti súdnictva, vzhľadom na ďalšie obdobie vývoja súdnictva, v krajinách EÚ je nevyhnutné prihliadať na ďalšie medzinárodné dokumenty, ktoré sa zaoberajú otázkou nezávislosti súdnictva. 

12. Podľa čl. 154c ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky medzinárodné zmluvy o ľudských právach a základných slobodách, ktoré Slovenská republika ratifikovala a boli vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom pred nadobudnutím účinnosti tohto ústavného zákona, sú súčasťou jej právneho poriadku a majú prednosť pred zákonom, ak zabezpečujú väčší rozsah ústavných práv a slobôd. 

13. Medzinárodnou zmluvou, ktorou je Slovenská republika, je i Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorý v čl. 6 ods. 1 zaručuje nezávislosť a nestrannosť súdu, ako predpoklad uplatnenia práva na spravodlivý proces. Ústavný súd Slovenskej republiky v náleze sp. zn. II.ÚS 71/097 judikoval, že formuláciou uvedenou v čl. 46 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky ústavodarca vyjadril zhodu zámerov vo sfére práva na súdnu ochranu podľa Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. 

14. Na európskej úrovni je teda právo na nezávislý a nestranný súd prvým zo všetkých práv, ktoré garantuje čl. 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Okrem Dohovoru je na európskej úrovni zásadným dokumentom týkajúci sa nezávislosti súdnictva Odporúčanie R (94) 12 Výboru ministrov o nezávislosti, efektívnosti a postavení sudcov, ktoré bolo nahradené Odporúčaním Výboru ministrov členským štátom o sudcoch, nezávislosť, efektívnosť a zodpovednosť prijatého Výborom ministrov Rady Európy 17.11.2010 na 1098. zasadnutí ministrov (ďalej len „odporúčanie CM/REC (2010) 12 Rady ministrov zo 17.11.2010“), s cieľom posilniť všetky potrebné opatrenia na podporu sudcovskej nezávislosti a efektívnosti a posilniť postavenie jednotlivých sudcov a súdnictva vo všeobecnosti. 

15. Odporúčanie vychádza a zohľadňuje nielen čl. 6 Dohovoru o ochrane ľudských práva a základných slobôd, ale i Základné princípy OSN o nezávislosti súdnej moci z roku 1985, stanoviská Poradnej rady európskych sudcov (CCJE), činnosť Európskej komisie pre efektívnosť súdnictva (CEPEJ), Európsku chartu o štatúte sudcov vypracovaných v rámci multilaterálnych rokovaní Rady Európy v roku 1998. 

16. Na požiadavku Výboru pre právne záležitosti a ľudské práva Parlamentného zhromaždenia Európska komisia pre demokraciu prostredníctvom práva (Benátska komisia) schválila v marci 2010 svojom 82. plenárnom zasadnutí Správu o nezávislosti súdneho systému – nezávislosť sudcov. 

17. Benátska komisia konštatovala, že na európskej aj medzinárodnej úrovni existuje množstvo textov o nezávislosti sudcov, preto nie je významné sa pokúsiť definovať zásady nezávislosti súdnictva. Komisia preto vychádza z existujúcich textov týkajúcich sa čl. 6 ods. 1 Dohovoru – Odporúčania R (94) 12 Výboru ministrov, stanoviska č. 1 Poradnej rady európskych sudcov (CCJE) o zásadách týkajúcich sa nezávislosti súdnictva a nezosaditeľnosti sudcu z funkcie, stanoviska CCJE č. 6, Európskej charty o zákone pre sudcov z júla 1998, ako aj z čl. 10 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, podľa ktorého existuje mnoho zásad OSN o nezávislosti súdnictva, akými sú aj Základné princípy nezávislosti súdnictva z roku 1985. Benátska komisia jednoznačne konštatovala, že tieto zásady sa často zhodujú so zásadami Rady Európy a vo všeobecnosti ich neprekračujú. 

18. Európska sieť súdnych rád (ENCJ) na Valnom zhromaždení v dňoch 8. -11.6.2011 schválila Odporúčania súdnym radám upravujúce najmä postavenie a kompetencie súdnych rád. 

19. Je zrejmé, že ústavodarca pri schválení novely Ústavy v roku 2001, ako aj Benátska komisia (ktorá je poradným orgánom rady Európy pre ústavné záležitosti), jednoznačne rešpektovali a rešpektujú vyššie uvedené medzinárodné dokumenty (Odporúčania), ktoré samotné citujú, že vychádzajú z potreby zabezpečiť nezávislosť súdnictva v zmysle čl. 6 Dohovoru, ktorým je Slovenská republika viazaná. Je preto nevyhnutné pri posudzovaní obsahu noviel zákonov týkajúcich sa súdnictva, rešpektovať dôsledne ich obsah, ktorý upravuje podrobnosti o jednotlivých prostriedkoch (mechanizmoch), ktoré zaručujú nezávislosť súdnictva a sudcov. Nerešpektovanie obsahu týchto dokumentov reálne vytvára možnosť zníženia alebo popretia práva občana na nezávislého sudcu a nezávislý súd. 

20. Z konštantnej judikatúry Ústavného súdu Slovenskej republiky vyplýva, že predmetom ochrany poskytovanej ustanovením čl. 1 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky sú ústavné princípy a demokratické hodnoty vytvárajúce vo svojom súhrne a vzájomnej previazanosti koncept materiálneho právneho štátu, ktorý akcentuje vo vzťahu k zákonodarcovi požiadavku rešpektovania základných práv a slobôd v rámci normatívnej regulácie spoločenských vzťahov. Koncepcia materiálneho právneho štátu zahŕňa nielen požiadavku na obsahovú a hodnotovú kvalitu právnej normy, ktorá má zaistiť primeranosť použitého právneho prostriedku implementovaného vo zvolenej legislatívnej regulácii (vo vzťahu k legitímnemu cieľu sledovaného zákonodarcom), zákonodarcom deklarovaného účelu právnej regulácie, ale i súlad zvoleného legislatívneho opatrenia s ústavnými princípmi a demokratickými hodnotami vytvárajúcimi koncept materiálneho právneho štátu (PL.ÚS 22/06 m.m. I. ÚS 17/99, I.ÚS 44/99, PL.ÚS 17/08). 

21. Princíp právneho štátu podľa čl. 1 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky sa tak stáva základným ústavnoprávnym princípom v Slovenskej republike; ak zákonodarný orgán nepostupuje v súlade s inými ustanoveniami Ústavy, porušuje tým aj princíp právneho štátu, pričom Národná rada Slovenskej republiky, ako zákonodarný orgán, je viazaná základnými ústavnými princípmi v rovnakej miere ako ostatné orgány verejnej moci. Pri uplatňovaní zákonodarnej pôsobnosti môže NR SR prijať zákon, pokiaľ ním neprekročí ústavou daný rámec. Je teda základná ústavná požiadavka, aby všetky právne predpisy a v nich obsiahnuté alebo z nich odvodené právne normy, verejnoprávne alebo súkromnoprávne, boli v súlade s ustanoveniami Ústavy (PL.ÚS 32/95). 

22. Z inštitucionálneho právneho hľadiska je totiž štátna moc v demokratických a právnych štátoch založená na princípe deľby moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. Princíp deľby moci sa opiera o zásadu nezávislosti a zásadu rovnováhy a vzájomných bŕzd (a protiváh) týchto štátnych mocí. Každá z týchto štátnych mocí predstavuje iný štátny orgán, z ktorých žiaden nesmie zasahovať do činnosti orgánu zaradeného do inej štátnej moci. 
23. Vzhľadom na uvedenú koncepciu materiálneho právneho štátu je potrebné posudzovať, či kompetencie priznávané navrhovanými novelami zákonov výkonnej moci a odnímanie pôsobnosti, doteraz zverenej zákonom Súdnej rade Slovenskej republiky neporušujú princíp deľby moci, či nezasahujú do nezávislosti súdnictva a či nepredstavujú porušenie zásady rovnováhy a vzájomných bŕzd a protiváh jednotlivých zložiek štátnej moci, inými slovami či nejde o sústredenie moci v niektorých základných otázkach legitimity vzniku sudcovskej funkcie „v rukách“ moci výkonnej. 

24. Vzhľadom na vyššie uvedené medzinárodné zmluvy i medzinárodné dokumenty nemožno dospieť k inému záveru ako tomu, že predkladateľ dôsledne nevychádzal z ich obsahu, preto, pokiaľ ide o niektoré návrhy, vzniká opodstatnená pochybnosť o ich súlade s Ústavou Slovenskej republiky, najmä pokiaľ ide o ústavný princíp nezávislosti súdnictva a sudcov. 

25. Musí byť všeobecne akceptovanou a rešpektovanou skutočnosťou, že súdna moc, na rozdiel od moci výkonnej a moci zákonodarnej je najzraniteľnejšou z zo všetkých zložiek štátnej moci. Pre demokratický a právny štát je preto nevyhnutné úzkostlivo strážiť nezávislosť súdnej moci pred bezprostrednými zásahmi, ako aj zásahmi nepriamymi.  	O 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	Všeobecná pripomienka k čl. I 
1. Najvyšší súd Slovenskej republiky zásadne nesúhlasí s návrhom na zmenu a doplnenie Ústavy Slovenskej republiky en bloc. Z rovnakého dôvodu nesúhlasíme ani s návrhom zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon 
č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony (č. 20418/2011/100). 

2. Ústavným zákonom č. 90/2001 Z.z. ústavodarca spojil funkciu predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky s funkciou predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky ako reprezentanta najvyššieho súdneho orgánu a súčasne aj predstaviteľa jeho správy, za účelom posilnenia sudcovskej samosprávy a vyňatia a odlíšenia predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky od jeho dovtedajšieho postavenia „jedného z predsedov súdov existujúcej súdnej sústavy“. 

3. Predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (a tým i predsedu Súdnej rady Slovenskej rady) volí Súdna rada Slovenskej republiky. Úmyslom ústavodarcu spojiť tieto dve, ako sa ukazuje pre súdnu moc najvyššie (a na jej ovládnutie najvýznamnejšie) funkcie bolo zamedziť možnosti jednostranne politicky či inak motivovaného výberu kandidáta, nereflektujúceho názory sudcov. Účasť sudcov pri výbere kandidátov do tejto funkcie (funkcií) umožňuje prezidentovi Slovenskej republiky do týchto ústavných funkcií vymenovať sudcu nielen odborne na vysokej úrovni, ale aj požívajúceho medzi sudcami vysoký morálny kredit a autoritu, predstavujúceho osobnosť schopnú posilniť, ale v súčasnosti i chrániť, integritu súdnictva a jeho dôveryhodnosť. 

4. Na zmenu súčasnej úpravy postavenia predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, preto nevidíme žiadny dôvod. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. I bodu 1 (§ 4 ods. 2)  
1. Zásadne nesúhlasíme so zúžením ďalšej pôsobnosti Súdnej rady Slovenskej republiky a žiadame bod 1 bez náhrady vypustiť. 

2. Predkladateľ v odôvodnení tejto časti novely uvádza, že právomoc Súdnej rady Slovenskej republiky schvaľovať svoje zásady podľa § 4 ods. 2 zákona č. 185/2002 Z.z. je zákonnou právomocou Súdnej rady. Konštatuje, že Súdna rada de facto nahrádza činnosť, ktorá môže byť v právnom štáte zverená jedine zákonodarnému orgánu. Navrhuje sa preto vypustiť oprávnenie Súdnej rady schvaľovať zásady výberových konaní a hodnotenia sudcov, pričom ich pôvodne zamýšľaný obsah bude inkorporovaný do všeobecne záväzných právnych predpisov, zákona a vyhlášky vydanej na jeho vykonanie. 

3. Tvrdenie predkladateľa, že právomoc Súdnej rady schvaľovať zásady je činnosť, ktorá nahrádza, ktorá môže byť zverená jedine zákonodarnému orgánu, lebo ide o právomoc Súdnej rady, je vecne neakceptovateľné, pričom súčasne je obsahovo zásahom do ústavodarcom ustanovenej pôsobnosti Súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 Ústavy Slovenskej republiky. 

4. Z čl. 72 Ústavy Slovenskej republiky vyplýva, že Národná rada Slovenskej republiky je jediným ústavodarným a zákonodarným orgánom Slovenskej republiky. Podľa čl. 120 ods. 1 Ústavy SR na vykonanie zákona a v jeho medziach môže vláda vydávať nariadenia. Z uvedeného vyplýva, že vláda nemôže vydať všeobecne záväzné právne predpisy vo veciach, ktoré národná rada neupravila zákonom. Ústava splnomocnila vládu mať širšiu normotvornú kompetenciu, pretože ju oprávňuje vydať nariadenia na vykonanie zákona. Ministerstvá a iné orgány štátnej správy môžu normotvornú pôsobnosť podľa čl. 123 Ústavy SR uplatniť len vtedy, ak ich národná rada v zákone výslovne splnomocní vydať všeobecný záväzný právny predpis na vykonanie tohto zákona (PL.ÚS 7/96). 

5. Z uvedeného vyplýva, že výkonná moc je oprávnená v rámci normotvornej pôsobnosti vydať nariadenie (vláda) alebo vydať všeobecne záväzný právny predpis na vykonanie zákona (ministerstvo a iné orgány štátnej správy). 

6. Podľa čl. 141a ods. 4 písm. g) Ústavy SR do pôsobnosti Súdnej rady SR patrí ďalšia pôsobnosť, ak tak ustanoví zákon. Na prijatie uznesenia Súdnej rady SR je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

7. Z nálezu Ústavného súdu SR PL.ÚS 10/05 (str. 39) vyplýva aj to, že pôsobnosť Súdnej rady vzhľadom na to, že ide o kolektívny orgán sa realizuje prostredníctvom štandardných pravidiel prijímania rozhodnutí t.j. v súlade s čl. 141a ods. 5 Ústavy SR, podľa ktorého na prijatie uznesenia Súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov. 

8. Je teda zrejmé, že Súdna rada rozhoduje o veciach patriacich do jej pôsobnosti uznesením, ako jediným spôsobom rozhodovania, čo je upravené aj v rokovacom poriadku Súdnej rady. Uznesenie Súdnej rady, ako výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia. Nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým vznikajú, menia sa alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťuje oprávnenia a povinnosti subjektov alebo osobitný druh právneho konania (III. ÚS 79/04). 

9. Z citovaného nálezu vyplýva aj to, že ústavná a zákonná úprava nepripúšťa ani možnosť odvolania proti tomuto typu rozhodnutí. Ak sa týka kreovania verejných, resp. ústavných činiteľov, týka sa to aj uznesenia Súdnej rady. Takéto rozhodnutia (aj Súdnej rady) sa neodôvodňujú a v zásade až na výnimky sa rozhoduje tajným hlasovaním. 

10. Rokovací poriadok Súdnej rady bol interpretovaný Ústavným súdom Slovenskej republiky ako interný normatívny predpis súdnej rady (I.ÚS 79/04). 

11. Schvaľovanie vyššie uvedených zásad Súdnou radou je teda prípustné podľa ústavy len uznesením Súdnej rady, ktoré je výsledkom hlasovania orgánu verejnej moci a je teda právnou skutočnosťou verejného práva, kde sa postupuje v zmysle rokovacieho poriadku, ktorý je interným normatívnym predpisom súdnej rady. Z týchto skutočností je nepochybné, že nejde o zákonodarnú právomoc Súdnej rady, čiže činnosť, ktorá de facto nahrádza činnosť, ktorá jedine je zverená zákonodarnému orgánu. 

12. Schvaľovanie zásad je realizované ústavou predpísaným spôsobom, t.j. prijatím uznesenia Súdnou radou podľa čl. 141a ods. 5 Ústavy SR a to v oblasti pôsobnosti Súdnej rady, ktorú ústava predpokladá v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g) Ústavy SR (ďalšia pôsobnosť ustanovená zákonom), ktorú je možné realizovať len týmto predpísaným postupom (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

13. Je potrebné zdôrazniť, že samotná ústava neurčuje spôsob, akým Súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti (viď str. 744 komentára Ústavy SR autora Jána Drgonca). 

14. Ďalšími skutočnosťami, ktoré nepripúšťajú navrhovanú úpravu, ktorá vo svojich dôsledkoch likviduje doterajšiu pôsobnosť Súdnej rady zúžením jej pôsobnosti sú aj nasledovné skutočnosti preukazujúce, že dochádza k neodôvodnenému (obsahovo protiústavnému) zásahu do nezávislosti súdnictva a súdnej moci: 

15. Z čl. 141a ods. 6 Ústavy SR nevyplýva oprávnenie zákonodarcu určovať zákonom podrobnosti o spôsobe rozhodovania členov Súdnej rady. Ústavodarca splnomocnil zákonodarcu len na zákonnú úpravu podrobnosti o spôsobe ustanovenia členov Súdnej rady, o jej pôsobnosti, o organizácii a o vzťahoch k orgánom správy súdnictva, k orgánom sudcovskej samosprávy. Navrhovaným postupom sa teda nerešpektujú viaceré nálezy Ústavného súdu SR upravujúce kompetenciu zákonodarcu schvaľovať zákony (PL.ÚS 35/95, PL.ÚS 12/98), z ktorých vyplýva, že ak ide o zákonnú úpravu otázok, ktorá už tvorí predmet ústavnej úpravy, Národná rada SR je pri prijímaní takýchto zákonov a to bez ohľadu na účel, ktorých sa prijatím sledoval (napríklad úpravy podrobností, podmienky, spôsob) viazaná záväzkom neprekročiť jej medze (t.j. tak jej rozsah, ako aj ďalšie náležitosti tvoriace expressis verbis jej predmet). Problematika, ktorá je predmetom ústavnej úpravy môže byť zmenená, zrušená alebo doplnená len novou ústavou, ale nie zákonnou úpravou. 

16. Je potrebné prihliadať aj na rozhodnutie Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL.ÚS 10/05 (str. 65), ktoré posudzovalo otázku nesúladu § 4 ods. 2 cit zákona a to v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“. Posudzovalo sa teda, či je opodstatnený návrh na vyslovenie protiústavnosti § 4 ods. 2 zákona o Súdnej rade, ak je tu podmienené (t.j. schvaľovanie zásad) „po dohode s ministrom spravodlivosti“. 

17. Podľa Ústavného súdu je „treba najprv uviesť, že protiváhou návrhu ministrom spravodlivosti podľa napadnutého ustanovenia je, že konečné rozhodnutie, hoci po dohode s ministrom patrí súdnej rade.... Neovplyvňuje ústavné postavenie súdnej rady, lebo jej rozhodovanie je úplne nezávislé a dokonca po dohode s ministrom spravodlivosti môže dôjsť k tomu, že napríklad návrh niektorých zásad nebude schválený“. 

18. Z uvedeného je zrejmé, že Ústavný súd Slovenskej republiky nespochybňoval opodstatnenosť pôsobnosti Súdnej rady schvaľovať uvedené zásady po dohode s ministrom spravodlivosti predovšetkým z dôvodu, že je rozhodnutie Súdnej rady nezávislé, keďže môže rozhodnúť aj o neschválení zásad výberových konaní, aj keď dôjde k dohode s ministrom spravodlivosti. Považoval teda za súladné s Ústavou SR, ak má v tejto oblasti rozhodujúce postavenie Súdna rada, ktorá je protiváhou návrhov ministra spravodlivosti. 

19. Navrhovaná zmena vylúči oprávnenie Súdnej rady v tejto oblasti podstatným spôsobom vplývať na výberové konanie určením pravidiel (t.j. zásad výberového konania), ako to bolo možné doposiaľ, keďže Súdna rada bude viazaná tým, že zákonodarca splnomocní predstaviteľa výkonnej moci (ministra spravodlivosti), aby všeobecne záväzným predpisom samostatne, bez súčinnosti so Súdnou radou, rozhodol o zásadných pravidlách, ktoré vplývajú na vznik sudcovskej funkcie a na kariérny postup sudcu, ako aj pri výbere predstaviteľov správy súdov. 

20. Navrhované riešenie odňatia doteraz priznanej pôsobnosti Súdnej rade je riešením, ktoré výrazne negatívne ovplyvňuje ústavné postavenie Súdnej rady a týmto spôsobom neprípustne zasahuje do nezávislosti súdnictva. 

21. Nerešpektuje sa teda ústavné postavenie Súdnej rady v otázkach nezávislosti a legitimity sudcovskej moci. Súdna rada bude po schválení í navrhovanej úpravy, že zásady výberového konania určí výlučne výkonná moc (minister spravodlivosti), zbavená právomoci preskúmať takýto postup minister spravodlivosti pri návrhu zásad, ktorý má zásadný vplyv na nezávislosť súdnictva. Obchádza sa obsahovo rozhodnutie Ústavného súdu, ktorým sa riešila otázka nezávislosti súdnictva (PL.ÚS 52/99), podľa ktorého „základom nezávislosti súdnej moci je rozdelenie moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. Nezávislosť súdov na iných zložkách štátnej moci predstavuje súčasne určujúcu črtu súdnej moci, ktorou sa podmieňuje riadny výkon jej funkcií. Predpokladá však existenciu ústavných a iných záruk, ktoré chránia súdy a sudcov pred tlakmi a ovplyvňovaním inými zložkami štátnej moci, ale aj pred ovplyvňovaním „zvnútra“ samej súdnej sústavy“. 

22. Namiesto vyváženého pôsobenia jednotlivých zložiek štátnej moci prostredníctvom vzájomných bŕzd a pák v rámci princípu jej trojdelenia, sa „rovnováha“ navrhovaným spôsobom výrazne nakláňa v prospech výkonnej moci, ktorá výrazne ruší integritu moci súdnej a stáva sa spôsobilou kontrolovať súdnu moc. 

23. Súdna rada je ústavným orgánom súdnej moci (vyplýva to okrem iného zo systematického zaradenia ustanovení ústavy, ktoré upravujú jej postavenie, do druhého oddielu siedmej hlavy ústavy – „Súdna moc“). Je ústavným orgánom, ktorý zabezpečuje nezávislé postavenie súdnej moci vo vzťahu k iným orgánom štátu (III. ÚS 79/04). Podľa ústavodarcu „Zmyslu obsahového naplnenia princípu nezávislosti súdnictva a jeho oddelenia od ostatných orgánov štátu zodpovedá aj ustanovený okruh kompetencií, ktorý zabezpečuje jej zásadný vplyv na riešenie najzákladnejších a pre organizáciu, výkon a správu súdnictva existenčných otázok“ (z dôvodovej správy k novele ústavy v roku 2001). Medzi takéto otázky nepochybne patria rozhodnutia týkajúce sa výberu, kariérneho postupu a „služobného“ pomeru sudcov vrátane jeho skončenia, t. j. zániku funkcie sudcu. V tomto kontexte možno poukázať aj na stanovisko vlády ako vedľajšieho účastníka konania pred ústavným súdom, v ktorom pripúšťa, že „úlohou súdnej rady je zabezpečiť legitimitu sudcovskej moci..., súčasťou legitimity sudcov je aj vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup sudcov...“, čo nepochybne predpokladá uplatnenie zásadného vplyvu (ako uvádza dôvodová správa) alebo (inak vyjadrené) reálneho vplyvu súdnej rady v rozhodovacom procese týkajúcom sa ustanovovania sudcov, ich odvolávania alebo prideľovania a prekladania. Uvedené neznamená, že vplyv súdnej rady v procese rozhodovania o uvedených otázkach musí byť výlučný (teda, že je vylúčené uplatnenie vplyvu, resp. súčinnosti orgánov reprezentujúcich zostávajúce zložky štátnej moci). Nepochybne však vylučuje (z hľadiska ústavnej akceptovateľnosti) také postavenie súdnej rady, ktoré by sa dalo charakterizovať ako „symbolické“ alebo „konzultatívne“. (PL.ÚS 10/05). 

24. Z uvedeného vyplýva, že v oblasti týkajúcej sa kreácie a legitimity sudcovskej moci (ustanovovanie sudcov, ich odvolávanie, prideľovanie či prekladanie, tvorba disciplinárnych senátov) má byť súdna rada relevantným mocenským prvkom uplatňujúci zásadný, resp. reálny vplyv v rozhodovacom procese orgánu súdnej moci (PL.ÚS 10/05). 

25. Navrhované riešenie spôsobí, že v zásadnej otázke legitimity sudcov bude mať rozhodujúci a výlučný vplyv len výkonná moc (minister spravodlivosti), ktorá svojim všeobecným záväzným predpisom určí postup výberu osôb a kritériá na výber osôb (pravidlá určené výlučne výkonnou mocou). 

26. Odstránenie ingerencie Súdnej rady vylučuje, aby bolo možné zabezpečiť jej reálny a vyžadovaný zásadný vplyv na celý proces vzniku sudcovskej funkcie a kariérneho postupu sudcov všeobecných súdov. Je absolútne nepostačujúce, ak Súdna rada bude len v pozícii, že bude podľa pravidiel výlučne prijatých výkonnou mocou (ktoré budú mať charakter všeobecného záväzného predpisu) rozhodovať následne (podľa kritérií výkonnej moci) v zásadných otázkach legitimity súdnej moci. 

27. Navrhované riešenie je preto neprijateľným zásahom do postavenia Súdnej rady, ako ústavného orgánu, ktorý má dôsledne zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k orgánom výkonnej i zákonodarnej moci. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. I bodu 2 
Zásadne nesúhlasíme s konštrukciou nezlučiteľnosti funkcie predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky s funkciou predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (bližšie odôvodnenie k všeobecnej pripomienke k čl. I). 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 

 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. I bodom 3, 4 a 5 
1. Predkladateľ navrhuje zaviesť zákaz hlasovania per rollam (body 3 a 4), ako nežiaduci spôsob hlasovania, ktorý je upravený len v rokovacom poriadku Súdnej rady, bez akejkoľvek zákonnej opory. Navrhovaným postupom sa vyrieši problém transparentnosti a otvorenia systému rozhodovania Súdnej rady. 

2. Uvedená argumentácia je účelová a vecne neopodstatnená. 

3. Spôsob hlasovania určený v rokovacom poriadku Súdnej rady má totiž výslovnú oporu v čl. 141a ods. 5 Ústavy SR v tom zmysle, že ide o Ústavným súdom Slovenskej republiky akceptovateľný interný normatívny predpis Súdnej rady (III.ÚS 79/04). 

4. Ústava Slovenskej republiky neurčuje expressis verbis spôsob, akým Súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti, keďže podmienkou prijatia uznesenia je súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov Súdnej rady. 

5. Zároveň čl. 141a ods. 6 Ústavy Slovenskej republiky takýto navrhovaný postup nepripúšťa, keďže nesplnomocňuje ústavodarca zákonodarcu ustanoviť zákonom spôsob rozhodovania Súdnej rady (vzhľadom na doslovné znenie čl. 141a ods. 6 Ústavy Slovenskej republiky). Dôvody uvedené predkladateľom sú preto neakceptovateľné (na určenie spôsobu rozhodovania Súdnej rady zákonom alebo všeobecne záväzným právnym predpisom). 

6. Navrhované riešenie je aj v rozpore s Odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy R (94) 12 a to bodu 1 (všeobecné princípy týkajúce sa nezávislosti sudcov), bodu 2 písm. c), kde je konštatované, že orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. 

7. Tento dokument bol pritom akceptovaný ústavodarcom pri prijímaní novely ústavy SR v roku 2001, keď konštatoval, že naša Ústava v súlade aj s týmto odporúčaním zabezpečuje nezávislosť súdnictva. 

8. Návrh je v príkrom rozpore s oprávnením takéhoto nezávislého orgánu (rozumej Súdnu radu SR, ktorá je ústavne nezávislá od výkonnej a zákonodarnej moci) výlučne (sám) rozhodovať o svojich vlastných procedurálnych pravidlách (je to splnené tým, že Súdna rada opodstatnene schvaľuje vlastný rokovací poriadok (rovnako ako Národná rada Slovenskej republiky – zákon č. 350/1996 Z.z., alebo vláda – rokovací poriadok vlády schválený uznesením č. 512 z 13. 6. 2001) na zabezpečenie procesu jeho rozhodovania v oblasti svojej pôsobnosti). 

9. Benátska komisia vo svojom stanovisku z marca 2010 v časti IV (závery) v bodoch 2 a 4 uviedla okrem iného „všetky rozhodnutia týkajúce sa menovania sudcov, služobného postupu sudcu by mali byť opodstatnené a do úvahy by mala byť vzatá diverzita súdnictva ako celku. Vhodnou metódou garantovania nezávislosti súdnictva je skutočnosť, že nezávislá súdna rada má rozhodujúci vplyv na rozhodnutia týkajúce sa vymenovania sudcov, ako i služobného postupu. 

10. V bode 26 Odporúčania je uvedené „Súdne rady sú nezávislé orgány zriadené zákonom alebo na základe ústavy, usilujú sa o zabezpečenie nezávislosti súdnictva a jednotlivých sudcov a tým podporujú efektívne fungovania súdneho systému“. 

11. V kapitole VI (Postavenie sudcu) v bode 46 sa uvádza: „Orgán, ktorý rozhoduje o výbere a o kariérnom postupe sudcov musí byť nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci.“. 

12. Podľa bodu 64 rozhodnutia týkajúce sa výberu a kariérneho postupu sudcov musia byť tieto založené na objektívnych kritériách vopred stanovených zákonom alebo príslušnými orgánmi. Z uvedeného je zrejmé, že odporúčanie považuje za nutné, aby súdna rada, ako nezávislý orgán, vopred stanovila objektívne kritériá týkajúce sa výberu a kariérneho postupu sudcov. 

13. Magna charta sudcov (prijatá Poradnou radou európskych sudcov - CCJE (2010) 3) sa k orgánu zodpovednému za garantovanie nezávislosti vyslovila v bode 13 . Na zabezpečenie nezávislosti sudcov, každý štát musí vytvoriť Súdnu radu alebo akýkoľvek iný špecifický orgán, ktorý bude sám o sebe nezávislý na legislatívnej a výkonnej moci a bude mať široké kompetencie vo všetkých otázkach týkajúcich sa jeho rokovacieho poriadku, ako aj organizácie, fungovania a imidžu súdnych inštitúcií.“. 

14. Je preto legitímnou požiadavkou žiadať aby Súdna rada mala široké kompetencie aj pre otázky týkajúce sa jej štatútu, t.j. aj spôsobu jej rokovania a rozhodovania. 

15. Sudcovská nezávislosť a nestrannosť sú základnými predpokladmi pre činnosť súdnej moci. Sudcovská nezávislosť musí byť garantovaná vo všetkých oblastiach sudcovskej činnosti, najmä pokiaľ ide o výber sudcov, menovanie do funkcie až do dôchodkového veku, kariérny postup, nepreložiteľnosť, vzdelávanie, sudcovskú imunitu, disciplinárne konania, odmeňovanie sudcov a financovanie súdnej moci. 

16. V zmysle bodov 5 až 12 charty „rozhodnutie o výbere, o vymenovaní a kariére musia byť založené na objektívnych kritériách a prijatý subjekt zodpovedá za zabezpečenie nezávislosti“. 

17. Valné zhromaždenie európskej siete súdnych rád (ENCJ) prijalo Odporúčanie súdnym radám na svojom rokovaní v júni 2011, kde je okrem iného uvedené „súdne rady by mali mať ústavný status, aby zaistili nezávislosť súdnictva od všetkých ostatných mocí a zabezpečuje efektívnu samosprávu (bod 1. 4)“. 

18. Pokiaľ ide o právomoci súdnej rady, ktoré by mali spadať pod autoritu súdnej rady, je poradie dôležitosti nasledovné: 1. vymenovanie a kariéra sudcov, 2. justičné vzdelávanie, 3. disciplína, ... (bod 3.1). 

19. Podľa bodu 3.3 (týkajúci sa výberu a kariérneho rastu sudcov) je najširšie uznávaná právomoc súdnej rady spočívajúca vo vymenovaní sudcov. Súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie až do dôchodku (bod 3.4). 

20. Z uvedeného vyplýva, že súdna rada podľa tohto medzinárodného štandardu má rozhodovať (participovať) už od samotného začiatku procesu, keď uchádzač žiada o prijatie do ústavnej funkcie sudcu. 

21. Je vylúčené, aby táto právomoc Súdnej rady bola v plnom rozsahu akceptovaná, ak len výkonná moc samostatne určí pravidlá výberu osôb a procesu výberu o vstup do sudcovskej profesie. 

22. V bode 7 (Záver odporúčania) je uvedené „súdne rady zohrávajú kľúčovú úlohu súdnictva, komunikujú so spoločnosťou na všetkých úrovniach. Rozšírené konštitucionalizovanie rád, ako ručiteľov sudcovskej nezávislosti, treba podporovať, ako optimálny prostriedok zabezpečenia nezávislého výkonu súdnictva ako aj nezávislé vyjadrenie stanovísk rady (bod 7.1)“. 

23. Navrhované legislatívne riešenie obsahovo nekorešponduje (je v rozpore) s citovaným odporúčaním Európskej siete súdnych rád. 

24. Budapeštianska rezolúcia ENCJ s názvom „Samospráva súdnictva: vyváženie nezávislosti a zodpovednosti“ (prijatá 21- 23.5.2008) taktiež ustanovila, ktoré úlohy (otázky) by mali spadať do pôsobnosti súdnej rady; medzi nimi je na prvom mieste uvedené vymenovanie a kariérny rast sudcov. 

25. Vzhľadom na obsah a formulácie uvedených odporúčaní (medzinárodných štandardov), ktoré by mali zabezpečiť svojimi ustanoveniami dôslednú realizáciu záväzku Slovenskej republiky dodržiavať čl. 6 ods. 1 Dohovoru, navrhované riešenie neakceptuje požadované rozhodujúce postavenie Súdnej rady v otázkach vymenovania a kariérneho postupu sudcov. 

26. Ústavný súd Slovenskej republiky pritom vo svojej rozhodovacej činnosti riešil otázky nezávislosti súdnictva a viackrát vyslovil, že sa vychádza zo stanoviska ústavodarcu, ktorý uznáva tieto medzinárodné dokumenty. Je preto zrejmé, že nerešpektovanie obsahu ďalších nových medzinárodných dokumentov (ohľadne zabezpečenia postavenia súdnej rady v oblasti vzniku sudcovskej funkcie, t.j. vymenovania a kariérneho postupu) je aj ústavne neakceptovateľné. 

27. Navrhované riešenie vyvoláva opodstatnene závažné pochybnosti o ústavnosti a dôslednom rešpektovaní čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Žiadame preto v uvedené ustanovenia novely vypustiť a ponechať doterajšiu zákonnú úpravu ďalšej pôsobnosti Súdnej rady. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. I bodu 5 
1. Predkladateľ v odôvodnení uvádza, že je potrebné otvoriť neprimerane uzatvorený súdny systém a rozhodovaciu činnosť súdnej rady zavedením obligatórneho verejného hlasovania súdnej rady (§ 6 ods. 8). 

2. Navrhované riešenie považujeme obsahovo za neakceptovateľné pre nerešpektovanie ústavného postavenia Súdnej rady (ústavného orgánu reprezentujúci súdnictvo), ktoré má zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k výkonnej a zákonodarnej moci v právnom štáte (orgán verejnej moci). 

3. Navrhované riešenie o prvku výlučného rozhodovania len verejným hlasovaním Súdnej rady porušuje aj zásadu rovnosti ústavných orgánov v právnom štáte, ktoré rozhodujú v rámci svojej kompetencie. 

4. Rovnocennými ústavnými orgánmi (na úrovni Súdnej rady) sú totiž vláda (vrcholný predstaviteľ výkonnej moci) a Národná rada SR (ústavodarný a zákonodarný orgán). Ak ide o rovnosť postavenia týchto troch ústavných orgánov, nie je daný logický ani vecný argument, aby sa analogicky nerešpektoval spôsob rozhodovania Súdnej rady, ako je to upravené u uvedených ďalších dvoch ústavných orgánov. Zároveň je potrebné rešpektovať súčasný ústavný stav spočívajúci v úprave, že na prijatie uznesenia Súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). Ústavodarca určil výlučný spôsob rozhodovania (uznesením Súdnej rady). V čl. 141a ods. 6 ústavodarca nesplnomocnil zákonodarcu, aby zákonom ustanovil aj podrobnosti o spôsobe rozhodovania Súdnej rady. Navrhované riešenie zároveň obchádza aj Odporúčanie R (94) 12 Výboru ministrov Rady Európy z roku 1994 a to princíp I. bod 2 písm. c), kde je uvedené „orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách“. 

5. Keďže ústavodarca konštatoval vo svojej dôvodovej správe (pri prijatí ústavy z roku 2001 - bod 78), že naša ústava v čl. 141 zabezpečuje nezávislosť súdnictva a je v súlade aj s týmto odporúčaním, je zrejmé, že ústavodarca akceptoval aj oprávnenie Súdnej rady rozhodovať samostatne o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. Preto aj Ústavný súd SR, ako je vyššie uvedené, nepovažoval schválenie rokovacieho poriadku Súdnou radou, podľa ktorého sa postupuje pri rozhodovaní Súdnej rady, za protiústavné a definoval ho, ako interný normatívny predpis súdnej rady (III.ÚS 79/04). 

6. Rokovací poriadok Súdnej rady v článku 7 upravujúci hlasovanie (na zasadnutiach Súdnej rady) vyslovene uvádza (expressis verbis), že sa rozhoduje o každom návrhu hlasovaním, pričom je hlasovanie verejné alebo tajné. Upravil, že hlasovanie je tajné len ak Súdna rada rozhoduje o návrhu na vymenovanie sudcu, o návrhu na vymenovanie a odvolanie predsedu a podpredsedu NS SR, o voľbe a o odvolaní podpredsedu Súdnej rady, o voľbe kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za Slovenskú republiku v medzinárodnom súdnom orgáne a o voľbe a odvolaní sudcov disciplinárnych súdov. Z uvedeného je zrejmé, že rokovací poriadok upravuje tajné hlasovanie len v oblasti personálnej pôsobnosti súdnej rady. 

7. Pre porovnanie uvedieme oprávnenia ostatných ústavných orgánov (zákonodarného zboru a vlády) pri rozhodovaní o personálnych otázkach. 

8. V zmysle čl. 89 a 90 Ústavy Slovenskej republiky predsedu Národnej rady SR volí a odvoláva v tajnom hlasovaní Národná rada SR nadpolovičnou väčšinou všetkých poslancov. Tajným hlasovaním volí a odvoláva Národná rada SR podpredsedov Národnej rady SR nadpolovičnou väčšinou hlasov všetkých poslancov. 

9. Okrem hlasovania upravuje ústava aj schôdze Národnej rady, kde je princíp obligatórnej verejnej schôdze Národnej rady (čl. 83 ods. 3 Ústavy). Zároveň Ústava upravuje aj neverejné schôdze, ktoré sa môžu konať len v prípadoch, ktoré ustanoví zákon alebo v prípade, že sa na tom uznesie Národná rada SR trojpätinovou väčšinou všetkých poslancov (čl. 83 ods. 4 Ústavy). 

10. Schôdza národnej rady alebo jej časť je neverejná ex lege (ak to ustanoví zákon o rokovacom poriadku Národnej rady SR) alebo ak o tom rozhodne Národná rada SR aspoň trojpätinovou väčšinou všetkých poslancov (90 hlasmi). Schôdza Národnej rady je ex lege neverejná, ak sa prerokúva vec, ktorá: a) tvorí predmet štátneho tajomstva, b) tvorí predmet služobného tajomstva, c) tvorí predmet obchodného tajomstva, d) je správou osobitných kontrolných výborov Národnej rady SR na kontrolu činnosti tajných služieb, e) je ustanovená osobitným zákonom (v zmysle § 18 ods. 2 a 3 zákona o rokovacom poriadku NR SR). 

11. Podľa čl. 74 ods. 1 Ústavy SR poslanci sú volení vo všeobecných, rovných, priamych voľbách s tajným hlasovaním. 

12. Uvedený odsek je ústavná zásada určená pre parlamentné voľby, na základe ktorého vzniká ústavná funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci. 

13. Je teda zrejmé, že tajným hlasovaním vzniká funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci a funkcie vrcholných predstaviteľov zákonodarnej moci, t.j. predsedu a podpredsedu Národnej rady SR. 

14. Ide o tajné hlasovanie v oblasti personálneho rozhodovania. Pri tejto zásade (na základe tajného hlasovania) dochádza k rozhodovaniu v personálnej otázke vzniku funkcie poslanca, predsedu a podpredsedu zákonodarného zboru. 

15. Nie je daný žiaden vecný argument, aby analogicky, tak ako je to uvedené v súčasnosti v rokovacom poriadku Súdnej rady, nebolo rozhodované tajným hlasovaním o vzniku funkcie sudcu, pri voľbe a a odvolávaní predsedu a podpredsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, podpredsedu Súdnej rady, kandidáta na sudcu v medzinárodnom súdnom orgáne alebo a sudcu disciplinárneho súdu (senátu). 

16. V zmysle čl. 118 ods. 1 Ústavy SR vláda je schopná uznášať sa, ak je prítomná nadpolovičná väčšina členov. Na prijatie uznesenia vlády je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov vlády (čl. 118 ods. 2 Ústavy). 

17. Z uvedeného vyplýva, že vláda je kolektívny orgán, kde sa požiadavka kolektívnosti činnosti spája iba s činnosťou, ktorá sa završuje prijatím uznesenia. Vláda SR je vrcholným orgánom výkonnej moci (čl. 108 Ústavy SR). Kompetencie a ďalšie otázky upravujúce postavenie vlády SR sú upravené v čl. 108 až 123 Ústavy SR. Zo žiadneho z týchto článkov ústavy nevyplýva, že by zákon mal určiť spôsob rozhodovania vrcholného orgánu výkonnej moci. 

18. Je pritom všeobecne známe, že rokovania vlády nie sú spravidla verejné (sú spravidla neverejné), pričom vláda informuje verejnosť iba o výsledku rokovania. Zákon neupravuje spôsob hlasovania (rozhodovania) vlády, ale upravuje len skutočnosť, že na platné prijatie uznesenia je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov (čl. 118 ods. 2 Ústavy). Ide o analogickú úpravu ako pri súčasnom rozhodovaní súdnej rady v zmysle čl. 141 ods. 5 Ústavy SR (na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov). 

19. V zmysle čl. 16 ods. 1 Ústavy SR je zaručená nedotknuteľnosť osoby a jej súkromia (ide o základné ľudské právo). 

20. Podľa čl. 19 ods. 2 Ústavy SR, každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Z rozsiahlej judikatúry ústavného súdu (napríklad I.ÚS 33/95, II.ÚS 59/97) vyplýva, že ústavná ochrana súkromia podľa čl. 16 ods. 1 Ústavy SR sa spája s nedotknuteľnosťou osoby, z čoho vyplýva, že predmetom ochrany je i celá oblasť spoločenských vzťahov medzi lekárom a pacientom (viď Komentár Ústavy SR – Ján Drgonec 2004, s. 117). 

21. V zmysle nálezu I. ÚS 13/00 základné práva a slobody podľa Ústavy SR je potrebné vykladať a uplatňovať v zmysle a duchu medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách (PL. ÚS 5/93, PL. ÚS 15/98), preto sa prihliada aj na príslušnú judikatúru týkajúcu sa predovšetkým čl. 8 Dohovoru. 

22. Právom na súkromie sa zaručuje ochrana hodnôt uznaných za súkromné pred verejnou mocou, fyzickými aj právnickými osobami (PL.ÚS 43/95). 

23. Návrh na verejné hlasovanie (rozhodovanie) súdnej rady, pri realizácii jej ústavnej kompetencie v zmysle čl. 147 ods. 2 písm. a) Ústavy SR je v príkrom rozpore s uvedenou judikatúrou (aj s čl. 8 Dohovoru, ktorým je SR viazaná). Súdna rada je totiž oprávnená podať prezidentovi republiky návrh na možné odvolanie z funkcie sudcu, ak mu zdravotný stav dlhodobo nedovoľuje, najmenej počas jedného roka, riadne vykonávať sudcovské povinnosti. Rokovanie a hlasovanie sa týka výlučne skutočností o zdravotnom stave jednotlivca, čo tvorí ústavou chránenú oblasť práva na súkromie. 

24. Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti nie je daná vecná opora v ústave, z hľadiska dôsledného rešpektovania princípu deľby moci a nezávislosti súdnictva, aby zákonodarca určil súdnej rade spôsob rozhodovania jediným druhom hlasovania (verejné hlasovanie) pri realizácii jej pôsobnosti. 

25. Súdna rada podľa vlastného rozhodnutia má preto oprávnenie samostatne rozhodnúť o spôsobe rozhodovania (verejné alebo tajné hlasovanie) podľa predmetu rokovania v rámci svojej ústavnej a zákonnej pôsobnosti rovnocenným spôsobom, ako je to upravené pri ostatných orgánoch štátnej moci v právnom štáte. 

26. Je potrebné podotknúť, že ústavná úprava o vzniku ústavnej funkcie člena zákonodarného zboru (voľba poslanca v čl. 84 ods. 1 Ústavy SR) vychádza aj z čl. 3 dodatkového protokolu č. 1 európskeho Dohovoru, kde sú zakotvené tri podmienky, ktoré musia štáty pri organizovaní volieb do zákonodarného zboru priamo dodržiavať a to: 1. slobodný priebeh, 2. tajné hlasovanie, 3. rozumný interval medzi voľbami. 

27. Komisia zdôraznila, že slobodný priebeh volieb vylučuje akýkoľvek nátlak na voliča zameraný na výber kandidátov. Z odbornej literatúry, ktorá vychádza z judikatúry štrasburských orgánov ochrany práva (Ochrana ľudských práv - Ján Svák, Bratislava, 2003, str. 802-803) vyplýva aj nasledovné „Tajné hlasovanie je nevyhnutnou zárukou pocitu istoty voliča, že bude môcť byť slobodný pri voľbách i po voľbách. Tajné hlasovanie má zabezpečiť nielen to, že niekto voličovi „neasistuje“ pri volebnom akte a nijako ho pritom neovplyvňuje, ale tiež, že nikto ani nezisťuje ako volil, pretože to je základ jeho istoty po voľbách. Slobodné voľby by nemohli byť zaručené, keby volič mal potencionálny strach z následkov svojho volebného rozhodnutia.“ 

28. Je zrejmé, že analogické postavenie voliča pri voľbe poslancov Národnej rady SR majú všetci členovia súdnej rady pri voľbách do jednotlivých funkcií (personálne otázky), takže obsahovo sa musí zachovať princíp tajného hlasovania v tejto oblasti rozhodovania (pôsobnosti), aby sa zaručilo slobodné rozhodovanie člena súdnej rady (inak nejde o slobodné voľby). 

29. Navrhované riešenie spočívajúce vo vylúčení oprávnenia súdnej rady rozhodovať aj tajným hlasovaním, jednoznačne popiera aj slobodu rozhodovania členov Súdnej rady. Ide o nedemokratický a v právnom štáte neakceptovateľný spôsob nátlaku zákonodarnej moci pri realizácii pôsobnosti Súdnej rady SR, ako ústavného orgánu garantujúceho nezávislosť súdnictva (ústavný orgán reprezentujúci nezávislosť súdnictva od výkonnej a zákonodarnej moci v zmysle nálezov Ústavného súdu SR). 

30. Z uvedeného dôvodu nie je akceptovateľný ani návrh na zákaz hlasovania per rollam. 

31. Hlasovanie per rollam prichádza do úvahy (podľa platného rokovacieho poriadku) len vo veciach, ktoré nepripúšťajú odklad (čl. 6 ods. 7 Rokovacieho poriadku). Príkladmo je uvedené hlasovanie vo veciach týkajúcich sa legislatívnych návrhov, určovania členov výberových komisií a členov ostatných komisií súdnej rady, pričom o hlasovaní per rollam sa musí vyhotoviť zápisnica. Je tým zabezpečená náležite transparentnosť rozhodovania pri riešení situácií, ktoré nepripúšťajú odklad, čím sa vytvára potrebný priestor pre náležité plnenie si kompetencií zverených Súdnej rade. 

32. Nie je preto daný vecný argument pre vylúčenie operatívnosti rozhodovania (t.j. včasnosti rozhodovania) ponechaním hlasovania „per rollam“. Aj tieto rozhodnutia Súdnej rady podľa novej platnej úpravy účinnej od 1.5.2011 (§ 6 ods. 1, 11 zák. o súdnej rade), sa pritom uverejňuje na webovom sídle spolu so zápisnicou. Je tým náležite zabezpečené (je splnený zámer), ktorý chcel realizovať predkladateľ novelou (prehľadnosť a transparentnosť rozhodovania Súdnej rady). 

33. Koncepčne nie je možné považovať za opodstatnený ani návrh zavedenia práva člena rady na odlišné stanovisko (pripojenie stanoviska k rozhodnutiu Súdnej rady, ak nesúhlasí s jej uznesením). 

34. Predkladateľ zdôrazňuje, že Súdna rada nie je povinná odôvodňovať svoje rozhodnutia, čo v personálnej oblasti spôsobuje neprehľadnosť a nepredvídateľnosť jej postupov a rozhodnutí. Rešpektuje skutočnosť, že zverejnenie nesúhlasného stanoviska člena Súdnej rady s prijatým uznesením nemá bezprostredný právny následok (nezakladá, neruší, ani nemenia sa ním žiadne práva a povinnosti), v dôsledku môže výrazne prispieť k predvídateľnosti rozhodnutí Súdnej rady a vytvoreniu štandardov posudzovania návrhov uznesení Súdnej rady. 

35. Ústavný súd pri výklade čl. 141 ods. 5 Ústavy (upravujúceho, že uznesenia Súdnej rady sa prijímajú nadpolovičnou väčšinou všetkých členov Súdnej rady) vyvodil, že na prijatie uznesenia je potrebné 10 z celkového počtu 18 členov Súdnej rady a žiaden iný ústavný príkaz, ani ústavné právo zo znenia tejto procesnej normy nevyplýva. Zároveň konštatoval, že ide o štandardné procesné ustanovenie, ktoré nemožno vykladať tak, že hlasovať musia vždy všetci členovia príslušného orgánu (II. ÚS 5/03). 

36. Ak teda ústavný súd skonštatoval, že nie je povinnosťou všetkých členov hlasovať za rozhodnutie, je zrejmé, že členovia ústavného orgánu rozhodujú trojakým spôsobom (za, proti alebo sa zdržia hlasovania). 

37. Spôsob rozhodovania takýmto hlasovaním je jednoznačne odlišný od rozhodovania sudcu pri výkone súdnictva (v zmysle čl. 142 Ústavy SR). Súdy v zmysle čl. 142 Ústavy SR rozhodujú v občianskoprávnych a trestných veciach, preskúmavajú aj zákonnosť rozhodnutí orgánov verejnej správy a zákonnosť rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon. Rozhodujú v senátoch, ak zákone neustanoví, že vo veci rozhoduje jediný sudca. Spôsob rozhodovania upravený v ústave je premietnutý v § 3 zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich. 

38. Zákon nepripúšťa, aby sa sudca pri rozhodovaní vo veciach zverených mu ústavou a zákonom zdržal hlasovania. Je vždy povinný rozhodnúť v zmysle kritérií § 2 zákona č. 385/2000 Z.z. (vykladá predpisy podľa svojho najlepšieho vedomia a svedomia, rozhoduje nestranne, spravodlivo, bez zbytočných prieťahov a len na základe skutočností zistených v súlade so zákonom, kde je viazaný len Ústavou SR, ústavným zákonom, medzinárodnou zmluvou podľa čl. 7 ods. 2 a 5 Ústavy, zákonom, právnym názorom ústavného súdu, ktorý je obsiahnutý v jeho rozhodnutí, vydanom v konaní podľa čl. 125 ods. 1 Ústavy SR, ako aj právnym názorom, ktorý vyslovil vo svojom rozhodnutí súd vyššieho stupňa) tak, že vyhovie alebo nevyhovie návrhu (obsahovo hlasuje len za alebo proti návrhu). 

39. Ide o zásadný rozdiel pri rozhodovaní hlasovaním v ústavnom orgáne a na súde. 

40. Pri rozhodovaní v súdnom konaní má preto sudca právo na svoj odchýlny názor, ktorý je podrobne zdôvodnený a publikuje sa (ide o tzv. kontravótum, ktoré sa registruje aj v zápisnici o hlasovaní). 

41. Obdobne aj sudcovia ústavného súdu pri rozhodovaní majú oprávnenie zverejniť svoje odlišné stanovisko (pri realizácii svojej ústavnej rozhodovacej kompetencie, ako súdny orgán). 

42. Vzhľadom na tieto skutočnosti odlišného spôsobu rozhodovania pri výkone súdnictva a pri realizácii kompetencií Súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je nezlučiteľné (v rozpore aj s princípom logiky), aby sa zaviedlo právo člena Súdnej rady zverejňovať odôvodnené odlišné stanovisko. 

43. Ďalším argumentom pre neakceptovanie navrhovaného riešenia je skutočnosť, že verejnosť je vždy informovaná, podľa doterajšej platnej úpravy o odlišnom stanovisku člena Súdnej rady v zmysle § 6 ods. 10 a 11 zákona č. 185/2002 Z.z. Z každého zasadnutia Súdnej rady sa vyhotovuje zvukový záznam a zápisnica, ktorá obsahuje aj prijaté uznesenia, priebeh rokovania a výsledok hlasovania, pričom do 24 hodín od prijatia uznesenia Súdnej rady sa zverejňuje na webovom sídle súdnej rady zápisnica z hlasovania, zápisnica zo zasadnutia Súdnej rady a zvukový záznam z uvedeného rokovania. Je preto právnou úpravou vytvorený dostatočný priestor, aby každý člen Súdnej rady podrobne zdôvodnil k predmetu rokovania svoj osobný názor s príslušnou vecnou argumentáciou (aj v záujme presvedčenia ostatných členov Súdnej rady o spôsobe riešenia problému). Na základe výsledku hlasovania, po publikovaní priebehu rokovania, je jednoznačne zrejmé aj odlišné stanovisko člena Súdnej rady, ktorého argumentácia pri hlasovaní nebola akceptovaná väčšinou hlasujúcich členov Súdnej rady. 

44. Navrhované riešenie je preto jednoznačne zásadne nadbytočné a porušuje princíp spôsobu rozhodovania tohto ústavného orgánu verejnej moci. 

45. Nerešpektuje sa ani názor Ústavného súdu o povahe uznesenia Súdnej rady, keď je uvedené, že je to výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je teda právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia, takže nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým sa zakladajú, menia alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťujú oprávnenia a povinnosti subjektov, alebo osobitný druh právneho konania. 

46. O individuálny právny akt vždy ide pri vydaní rozhodnutia súdu v rámci výkonu súdnictva (vyriešenie občianskoprávneho, trestného sporu alebo prieskum rozhodnutí orgánov verejnej moci a verejnej správy). 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K zavedeniu volebných obvodov (regionálnemu princípu) - všeobecne 
1. Podľa čl. 141a ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky predsedom Súdnej rady je predseda Najvyššieho súdu Slovenskej republiky. Jej ďalšími členmi sú 
a) ôsmi sudcovia, ktorých volia a odvolávajú sudcovia Slovenskej republiky, 
b) traja členovia, ktorých volí a odvoláva Národná rada Slovenskej republiky, 
c) traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva prezident Slovenskej republiky, 
d) traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva vláda Slovenskej republiky. 

2. Čl. 141a zakotvuje (o.i.) ústavný rámec aktívneho a pasívneho volebného práva každého sudcu Slovenskej republiky pri voľbe členov Súdnej rady, v zmysle ktorého má: 
1. každý sudca Slovenskej republiky ústavou zaručené právo voliť 8 sudcov Slovenskej republiky za členov Súdnej rady, 
2. každý sudca Slovenskej republiky ústavne garantované právo byť všetkými sudcami Slovenskej republiky volený za člena Súdnej rady. 

3. Predložený návrh zákona zavádza regionálny princíp. V rámci tohto novozavedeného princípu môže byť za každý obvod zvolený len 1 člen Súdnej rady. 

4. V dôvodovej správe k bodu 7 sa uvádza, že „vzhľadom na zavedenie regionálneho princípu volieb členov súdnej rady volených sudcami je potrebné upraviť ustanovenie o aktívnom volebnom práve. Aktuálna úprava priznáva toto právo všetkým sudcom, ktorí vykonávajú funkciu sudcu ku dňu volieb. Zavedením volebných obvodov je nevyhnutné aktívne volebné právo priznať len pre ten volebný obvod, v ktorom sudca vykonáva funkciu sudcu. Ide o logický a zákonitý prejav uplatňovania regionálneho princípu volieb. 

5. Vyššie uvedená formulácia nasvedčuje tomu, že v zmysle navrhovanej právnej úpravy má sudca právo voliť len kandidátov za volebný obvod, do ktorého je sudca zaradený. Navrhovaná právna úprava výrazne a bez akéhokoľvek ústavného podkladu negatívne zasahuje tak do aktívneho, ako aj pasívneho volebného práva každého jedného sudcu Slovenskej republiky, lebo právo každého sudcu Slovenskej republiky 
a) voliť 8 sudcov Slovenskej republiky za členov Súdnej rady zužuje na právo sudcu určitého volebného obvodu voliť len 1 sudcu tohto obvodu za člena Súdnej rady, 
b) byť volený všetkými sudcami Slovenskej republiky za člena Súdnej rady zužuje na právo sudcu určitého volebného obvodu byť volený len sudcami tohto obvodu za člena Súdnej rady. 

6. Na ústavne vymedzenom rámci aktívneho a pasívneho volebného práva sudcu pri voľbe členov Súdnej rady (čl. 141a ods. 1 ústavy) nemá ale „bežný“ zákon (čl. 141a ods. 6 ústavy) oprávnenie nič meniť. 

7. V uvedenom zmysle sa legislatívny návrh prieči čl. 141a ods. 1 Ústavy. Návrhy zavádzajúce volebné obvody a vykonávajúce regionálny princíp žiadame z návrhu zákona bez náhrady vypustiť. 

Tieto pripomienky uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienky zásadné. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. II bodom 6 a 7 - všeobecne 
1. V dôvodovej správe je uvedené, že nová právna úprava upúšťa od zásad hodnotenia sudcov tak, že priamo zákon bude upravovať detailný postup hodnotenia sudcov. Schválenie zásad hodnotenia sudcov súdnou radou sa tak stáva bezpredmetným. 

2. Konštatuje sa, že zásady hodnotenia schvaľuje (podľa zákona) súdna rada po predchádzajúcom súhlase (dohode) ministra spravodlivosti, pričom táto právna úprava je účinná od roku 2002, ale k dnešnému dňu niet takto schválených zásad hodnotenia sudcov. 

3. Predkladateľ považuje za oprávnenú požiadavku sudcov na individuálny prístup k posudzovaniu ich činnosti a k tomuto účelu smeruje znovuzavedenie periodického hodnotenia sudcov tým, že sa mu dá reálny obsah, ktorý v podobe jeho výsledkov bude verejne prístupný. Navrhuje sa zaviesť nový právny inštitút (ročný štatistický výkaz sudcu), účelom ktorého je vytvoriť mechanizmus, ktorým sa každoročne bude sledovať výkonnosť sudcu v ním vybavenej agende (primárne kvantitatívne ukazovatele), pričom výkaz bude podkladom pre hodnotenie sudcu. 

4. Nejde tu o hodnotenie práce sudcu, ale o špecifickú formu štatistického zisťovania stupňa výkonnosti sudcu. 

5. Navrhovaná formulácia § 27 (upravujúca vyhotovenie ročného štatistického výkazu sudcu) však nedosiahne predkladateľom zamýšľaný cieľ - zabezpečiť individuálny prístup k posudzovaniu činnosti sudcu vykazovaním stupňa výkonnosti sudcu. 

6. Výkaz totiž neobsahuje údaje o výkone tzv. inej činnosti, ktorá je rovnocenná s výkonom súdnictva, je realizáciou zákonom uložených povinností sudcu v rámci súdnictva a je pre zabezpečenie chodu nezávislého súdnictva bezpodmienečne nutné. Ide o realizáciu práv a povinností sudcu v rámci výkonu riadenia a správy súdov, samosprávy súdov, v rámci činnosti v disciplinárnych senátoch, revíznych oddeleniach, povinností vyplývajúcich sudcovi z členstva v grémiu a kolégiu alebo vyplývajúcich sudcovi z členstva v ústavnom orgáne súdnej moci v Súdnej rade Slovenskej republiky. 

7. Výkon týchto oprávnení a povinností bol v predchádzajúcej úprave uvedený ako činnosť rovnocenná s výkonom súdnictva (§ 27 ods. 7 cit. zák.). Vynechanie týchto činností z výkazu (z kvantitatívnych ukazovateľov), ktoré sú rovnocenné výkonu súdnictva, vylúči požadovaný individuálny prístup k posudzovaniu činnosti každého sudcu a prejaví sa neobjektívnym spôsobom i na zvolenom postupe hodnotenia sudcu v zmysle § 27 ods. 3 - vylúči sa komplexné hodnotenie všetkých činností sudcu vykonávaných v rámci súdnictva. 

8. Zavedenie zákonných kritérií zákonodarcom na hodnotenie sudcu likvidáciou (odstránením) doterajšej pôsobnosti Súdnej rady Slovenskej republiky je ústavne veľmi problematické. 

9. Je v pôsobnosti Súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, schvaľovať aj zásady hodnotenia sudcov, vyplýva zo zámeru ústavodarcu (v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g) Ústavy), i preto ústavodarca splnomocnil zákonodarcu upraviť ďalšiu pôsobnosť Súdnej rady zákonom. 

10. Ústavný súd posudzujúci súlad § 4 ods. 2 zákona č. 185/2002 Z.z. s Ústavou Slovenskej republiky v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“ v stanovisku PL.ÚS 10/05 na str. 65 uviedol: „k namietanému nesúladu § 4 ods. 2 v namietanej časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“ treba najprv uviesť, že protiváhou návrhov ministra spravodlivosti podľa napadnutého ustanovenia je, že konečné rozhodnutie, hoci po dohode s ministrom, patrí súdnej rade ... neovplyvňuje to ústavné postavenie súdnej rady, lebo jej rozhodovanie je úplne nezávislé a dokonca aj po dohode s ministrom spravodlivosti môže dôjsť k tomu, že napríklad návrh niektorých zásad nebude schválený. 

11. Z uvedeného je zrejmé, že Ústavný súd v rámci danej pôsobnosti Súdnej rady, aby sa zabezpečilo jej ústavou požadované postavenie, považoval za súladné s ústavou, že rozhodujúce postavenie (aj) pri schvaľovaní zásad hodnotenia sudcov má Súdna rada Slovenskej republiky. 

12. Navrhované riešenie odníma doterajšiu pôsobnosť Súdnej rady, čím sa obsahovo zasahuje do ústavného postavenia Súdnej rady, ktoré bez najmenších pochybností predpokladá uplatnenie zásadného vplyvu alebo (inak vyjadrené) reálneho vplyvu Súdnej rady v rozhodujúcom procese týkajúcom sa ustanovenia sudcov, ich odvolávania alebo prideľovania a prekladania. Podľa ústavodarcu totiž „zmyslu obsahového naplnenia princípu nezávislosti súdnictva a jeho oddelenia od ostatných štátnych orgánov štátu zodpovedá aj ustanovený okruh kompetencií, ktorý zabezpečuje jej zásadný vplyv na riešenie najzákladnejších a pre organizáciu, výkon a správu súdnictva existenčných otázok“. Medzi takéto otázky nepochybne patria rozhodnutia čo sa týka výberu, kariérneho postupu a služobného pomeru sudcov, vrátane jeho skončenia, t.j. zániku funkcie sudcu. Úlohou súdnej rady je teda zabezpečiť legitimitu sudcovskej moci (...) súčasťou legitimity sudcov je aj vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup sudcov“ (PL.ÚS 10/05). 

13. Tým, že zákonodarca má v úmysle odňať Súdnej rade Slovenskej republiky pôsobnosť schvaľovať zásady výberového konania na obsadenie voľného miesta sudcu, funkčného postupu sudcov na súd vyššieho stupňa a na ustanovenie do vyššej sudcovskej funkcie, schvaľovať zásady hodnotenia sudcov a zásady výberového konania na funkcie predsedu okresného súdu, predsedu krajského súdu, predsedu Špecializovaného trestného súdu, podpredsedu okresného súdu, podpredsedu krajského súdu a podpredsedu Špecializovaného trestného súdu, a tieto zásady určovať sám, prípadne ich určenie zveriť orgánu výkonnej moci a dať jej tak pri ich určovaní príležitosť sledovať si svoje záujmy, je nielen že v rozpore s princípom nezávislosti súdnej moci, ale i vylučuje, aby Súdna rada uplatnila Ústavou Slovenskej republiky požadovaný reálny vplyv v tomto rozhodovacom procese (ustanovenie sudcov, prideľovanie, odvolávanie, prekladanie). 

14. Nie je tým náležite zabezpečená legitimita sudcov, t.j. vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup sudcu nezávislý od zásahov (vplyvov) ostatných zložiek štátnej moci. Navrhovaným riešením je vytvorený zákonný priestor na také postavenie Súdnej rady, ktoré je možné charakterizovať len ako „symbolické“, čo je z hľadiska Ústavy SR neakceptovateľný zásah do nezávislosti súdov a sudcov. 

15. Riešenie otázky schválenia zásad hodnotenia sudcov, vzhľadom i na rozhodnutia Ústavného súdu SR, má byť preto ponechané v spoločnej kompetencii (súdnej rady a ministra spravodlivosti, ktorý má kompetencie v oblasti zabezpečenia podmienok výkonu súdnictva). 

16. Odňatie tejto právomoci súdnej rade ruší (likviduje) rovnováhu vplyvu súdnej moci a vytvára riešenie, ktoré je výrazom nerešpektovania ústavného postavenia Súdnej rady SR v pre súdnu moc a jej nezávislosť tak kľúčových otázkach, akými sú otázky nezávislosti a legitimity. 

17. Ak ešte nedošlo k schváleniu zásad hodnotenia sudcov Súdnou radou SR, ktorá je zákonom upravená na základe ústavného splnomocnenia, niet žiadnej (faktickej ani právnej) prekážky, aby ministerstvo predložilo návrh zásad hodnotenia sudcov Súdnej rade SR na uzatvorenie dohody a následne Súdna rada návrh prerokovala a rozhodla o ňom. Je právne irelevantné zdôvodňovať návrh na zmenu právnej úpravy skutočnosťou, akým spôsobom využíva Súdna rada, ako orgán verejnej moci, svoje oprávnenia (zriedkavo, efektívne, menej efektívne). 

18. Ústavne súladné je preto len koncipovanie spoločných pravidiel hodnotenia sudcov v súčinnosti orgánu výkonnej moci a súdnej moci tak, aby to zachovalo nezávislosť súdnictva a sudcu pri súčasnom akceptovaní aj odporúčaní medzinárodných štandardov. 

19. Pasivitu ministerstva spravodlivosti v tejto oblasti nie je možné nahradiť tak, že kompetencie v tak zásadnej otázke, akou je otázka legitimity súdnej moci, prejdú z pôsobnosti Súdnej rady na zákonodarcu, prípadne na orgán moci výkonnej (ide o nerešpektovanie princípu deľby moci v právnom štáte). 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. II bodu 7 
1. Obsah a rozsah hodnotenia sudcu musí prioritne rešpektovať medzinárodné štandardy, ktoré sú prijímané za účelom dôslednej realizácie zabezpečenia nezávislosti súdnictva a práva občana na nezávislý a nestranný súd v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy a čl. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorým je naša republika viazaná. 

2. Na ilustráciu, v bode 58 Odporúčania Výboru ministrov Rady Európy zo 17.11.2010 (týkajúceho sa hodnotenia sudcov) je uvedené „V tých štátoch, v ktorých súdne orgány vytvorili systém hodnotenia sudcov, takéto systémy musia byť založené na objektívnych kritériách, ktoré sú zverejnené. V rámci hodnotenia majú mať sudcovia možnosť vyjadriť svoj názor na ich aktivity, ako aj na vyhodnotenie týchto aktivít, prípadne namietnuť takéto hodnotenie na nezávislom orgáne, resp. na súde“. 

3. V bode 4.1 Európskej charty štatútu sudcov z roku 1998 (upravujúceho kariérny postup) je uvedené „v prípade, že systém povyšovania nevychádza z počtu odpracovaných rokov, zakladá sa výlučne na kvalitách a pracovných výsledkoch dosiahnutých sudcom pri výkone jemu zverených úloh a zistených pomocou objektívnych hodnotení vykonaných jedným alebo niekoľkými sudcami a prediskutovaných s dotknutým sudcom. Rozhodnutia súvisiace s hodnotením sudcov potom prijíma orgán uvedený v odseku 1. 3 alebo sa prijímajú na jeho návrh alebo s jeho súhlasom. Sudcovia, ktorí nie sú navrhnutí na povýšenie, musia mať právo podať sťažnosť uvedenému orgánu.“. 

4. Podľa bodu 1.3 všeobecných zásad štatút predpokladá, že všetky rozhodnutia týkajúce sa výberu, prijímania, ustanovenia do funkcie, kariérneho postupu alebo skončenia výkonu sudcovskej funkcie sa prijímajú sa účasti orgánu, ktorý je nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci a ktorého aspoň polovicu tvoria sudcovia zvolení ostatnými sudcami spôsobom, ktorý zaručuje čo najširšie zastúpenie členov sudcovského zboru. 

5. Charta tak obmedzuje kritéria pri povyšovaní sudcov výlučne na kritériá kvality a výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností, uplatňované prostredníctvom objektívneho hodnotenia, ktoré vykonáva jeden alebo niekoľko sudcov a ktoré sa prediskutujú s hodnoteným sudcom. Rozhodnutia o povýšení sa potom robia na základe týchto hodnotení v súlade s návrhom nezávislého orgánu uvedeného v bode 1.3. Výslovne sa ustanovuje, že sudca, ktorý po skončení hodnotenia nebol navrhnutý na ustanovenie do vyššej sudcovskej funkcie, musí mať právo predložiť svoj prípad uvedenému nezávislému orgánu. 

6. V bode 9 Magny charty sudcov (Poradná rada európskych sudcov CCJE (2010) v časti „Záruky nezávislosti“ sa uvádza: „súdna moc musí byť zapojená do všetkých rozhodnutí, ktoré ovplyvňujú postup v súdnych funkciách (organizácie súdov, procedúry, iná legislatíva). 

7. Podľa bodu 4 charty sudcovská nezávislosť musí byť garantovaná vo všetkých oblastiach sudcovskej činnosti, najmä pokiaľ ide o výber sudcov, menovanie do funkcie až do dôchodkového veku, kariérny postup, nepreložiteľnosť, vzdelávanie, sudcovskú imunitu, disciplinárne konania, odmeňovanie sudcov a financovanie súdnej moci. 

8. Z uvedených odporúčaní je jednoznačné, že kritériá sa musia týkať len výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností (nielen rozhodovacej činnosti), ktoré sú objektívne a vopred stanovené a že postup hodnotenia pripúšťa len hodnotenie sudcu sudcami, pri súčasnom zabezpečení práva hodnoteného namietať hodnotenie na súdnom orgáne, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci. Tieto znaky, vrátane rozhodovania o objektívnosti kritérií hodnotenia sudcov spĺňa Ústavou konštituovaná Súdna rada SR, nie orgán inej zložky štátnej moci. 

9. Pre dôsledné zabezpečenie nezávislosti súdnictva je potrebné, aby hodnotitelia dôsledne vychádzali z nevyhnutnosti rešpektovania ústavnej úpravy o nezávislosti rozhodovania sudcu (čl. 144 Ústavy SR, § 2 zák. č. 385/2000 Z.z.). 

10. Pri úprave obsahu hodnotenia sudcov je potrebné vychádzať aj z argumentov, ktoré uviedli účastníci v konaní PL.ÚS 10/05, kde bolo napadnuté aj ustanovenie upravujúce skutočnosť, že disciplinárnym previnením je nepreukázanie požadovaných výsledkov podľa zásad hodnotenia sudcov schválených podľa osobitného predpisu, na základe hodnotenia práce sudcu, ktoré bolo uvedené v § 160 ods. 1 písm. c) zákona č. 385/2000 Z.z. z dôvodu, že s účinnosťou od 1.1.2009 uvedené ustanovenie § 27 ods. 1 písm. a) zákona č. 385/2000 Z.z o sudcoch a prísediacich bolo vypustené. 

11. Národná rada Slovenskej republiky vyslovila súhlas s tým, že odborná spôsobilosť sudcu vedľa jeho mravnej integrity je nespochybniteľným predpokladom riadneho výkonu jeho funkcie a preto je potrebné na ňu klásť mimoriadny dôraz. Stotožnila sa s navrhovateľom (generálnym prokurátorom), že snaha zákonodarného zboru dosiahnuť kvalitatívne vyššiu úroveň sudcovského zboru sa považuje za legitímnu. Bolo konštatované, že generálny prokurátor zastával stanovisko, že zákonodarca musí zvoliť na dosiahnutie tohto cieľa také právne prostriedky, ktoré rešpektujú základné ústavné princípy nášho štátu. Uviedol aj to, že nepovažuje postup hodnotenia za protiústavný, pretože základom hodnotenia sú stanoviská súdnych orgánov a okrem toho je právna ochrana sudcu dostatočne garantovaná. 

12. Vláda Slovenskej republiky, ako vedľajší účastník, uviedla, že niet sporu o tom, že výkonná moc by nemala disponovať nástrojmi na zastrašovanie sudcov a vyvíjanie tlaku na nich. Súhlasila s generálnou prokuratúrou, že ingerencia iného orgánu verejnej moci a osobitne výkonnej moci musí byť minimalizovaná, z tohto pohľadu však treba vziať do úvahy aj to, že kritériá hodnotenia sudcu prijíma súdna rada, o ktorej ani navrhovateľ nepochybuje, že je garantom sudcovskej nezávislosti a že je oddelená od výkonnej moci. 

13. Zo stanovísk týchto účastníkov konania pred ústavným súdom je zrejmé, že základom hodnotenia majú byť stanoviská súdnych orgánov a je daná garancia sudcovskej nezávislosti a kritériá hodnotenia sudcu prijíma Súdna rada. 

14. Navyše, potrebné údaje o činnosti súdov a každého sudcu sú štatisticky vykazované aj v súčasnosti (aj keď nie na základe zákonnej úpravy). Mechanické vykazovanie niektorých ďalších návrhom predpokladaných údajov môže viesť celkove k predlžovaniu konania. 

15. Napríklad § 27 ods. 2 písm. g) - vykazovanie počtu verejne prejednaných vecí môže viesť k eliminácii rozhodovania v skrátených formách konania, ktoré sa stali významným inštitútom oboch procesných kódexov, používaných v konaní pred súdmi, slúžiacim na zrýchlenie konania. 

16. Hodnotiaci údaj podľa návrhu § 27 ods. 2 písm. h) počítaný až na odpojednávané hodiny, môže viesť k umelému navyšovaniu ich počtu a zbytočnému predlžovaniu pojednávaní. 

17. Vykazovanie takýchto údajov navyše nie je vhodné pre súdy vyššieho stupňa, ktoré rozhodujú o opravných prostriedkoch na verejnom zasadnutí, preto menej konajú verejne, resp. prieskum rozhodnutí nie je výkonnostne kvantifikovateľný počtom odpojednávaných hodín, keď ťažisko rozhodovania spočíva predovšetkým v štúdiu spisov. 

18. Vo všeobecnosti je ale potrebné uviesť, že vykazovanie navrhovaných údajov bude predstavovať pre správu súdu mimoriadnu záťaž i náklady, ktoré nie sú kvantifikované v doložke vybraných vplyvov. Treba si uvedomiť, že v praxi možno údaj o počte reálne odpojednávaných hodín získať a následne ho verifikovať iba preskúmaním všetkých zápisníc o pojednávaniach, ktoré hodnotený sudca v danom roku viedol. 

19. Následné povinné porovnanie údajov § 27 ods. 2 písm. i) nemá reálnu vypovedaciu hodnotu vzhľadom na výrazne odlišnú obtiažnosť a kvantitu matérie jednotlivých vecí, patriacich do tej istej (do toho istého registra zapisovanej) agendy. 

20. V nadväznosti na to, údaj podľa § 27 ods. 2 písm. k) a odseku 3 – stupeň výkonnosti sudcu, je len výrazom číselného porovnania s aritmetickým priemerom výkonu v jednotlivých agendách, pričom skutočná výkonnosť sudcu môže byť v úplne inom vzťahu k reálnemu výkonnostnému priemeru. Pritom, ak predseda súdu zistí faktický deficit výkonnosti sudcu, je povinný prijímať opatrenia na odstránenie zistených nedostatkov aj podľa doterajšej zákonnej úpravy. 

21. Návrh na obligatórne hodnotenie každého sudcu každých 5 rokov nie je možné považovať za vecne správny. 

22. Nerešpektuje sa odlišnosť postavenia sudcov jednotlivých stupňov súdov v rámci súdnictva (súdy prvostupňové – spravidla okresné súdy a Špecializovaný trestný súd, súdy odvolacie – spravidla krajské súdy a Najvyšší súd Slovenskej republiky a dovolací súd – Najvyšší súd Slovenskej republiky čl. 143 ods. 1 Ústavy SR). 

23. Je nepochybné, že sudca Najvyššieho súdu predstavuje vrchol odbornej spôsobilosti pri realizácii výkonu súdnictva. Je preto obsahovo neprípustné, aby sudcovia najvyšších súdov podliehali akémukoľvek hodnoteniu svojej odbornej spôsobilosti. Zvolený postup neopodstatnene spochybňuje odbornú spôsobilosť sudcov najvyššieho orgánu výkonu súdnictva. 

24. Hodnotenie by malo byť teda prípustné len u sudcov nižších stupňov súdov (okresné a krajské súdy), pričom aj medzi týmito súdmi je potrebné zaviesť rozdielny režim tak z hľadiska počtu hodnotení i kritérií hodnotenia. 

25. Sudcovia krajských súdov preukázali totiž odbornú schopnosť byť sudcami odvolacieho súdu na základe dlhoročnej rozhodovacej činnosti, kedy boli pozitívne hodnotení odvolacími i dovolacími súdmi a úspešne absolvovali výberové konanie v rámci kariérneho postupu na súd vyššieho stupňa. 

26. Je preto nelogické (proti sledovanému účelu) realizovať aj u týchto sudcov hodnotenie vždy po 5 rokoch. Vzhľadom na fyzický vek, ktorý majú sudcovia krajských súdov, malo by byť prípustné vykonanie hodnotenia maximálne na dve obdobia. 

27. U sudcov okresných súdov vzniká pochybnosť, či sa má realizovať hodnotenie počas celého obdobia výkonu sudcovskej funkcie, ktorá trvá spravidla 35 rokov (funkcia sudcu vzniká najskôr pri 30. roku veku a zaniká spravidla pri 65. roku veku), čo by vyžadovalo absolvovať celkovo 7 hodnotení. Je potrebné totiž zohľadniť skutočnosť, že ak sudca dlhodobo na súde prvého stupňa (napríklad 20 rokov) dosahuje pri hodnoteniach (štyri hodnotiace obdobia) pozitívne výsledky, je nereálne, že by si náležite nezabezpečoval aj na ďalšie obdobie výkonu svojej funkcie svoju veľmi dobrú odbornú spôsobilosť preukázanú veľmi dlhou praxou. 

28. Hodnotenie sudcov prvého stupňa malo by byť obmedzené maximálne na štyri hodnotiace obdobia. 

29. Navrhované riešenie o tom, že hodnotiteľmi budú predsedovia grémií a kolégií, je vzhľadom na vyššie uvedené odporúčania, koncepčne akceptovateľné (sudcovia, ktorí nie sú súčasťou správy súdov). 

30. Je však zarážajúce, že sa v novele navrhuje vykonávanie hodnotenia predsedom súdu v situácii, ak predseda grémia alebo predseda kolégia nie je zvolený (§ 27b ods. 2). 

31. Uvedené ustanovenie popiera medzinárodné odporúčania, že hodnotenia majú byť vykonané súdnymi orgánmi, ktoré nie sú závislé na správe súdov. Uvedené ustanovenie by malo byť upravené tak, že v tejto procesnej situácii vykoná hodnotenie namiesto predsedu kolégia alebo grémia sudca, ktorého na túto skutočnosť poverí plénum, resp. grémium alebo kolégium príslušného súdu. 

32. Za vhodné riešenie je možné považovať skutočnosť, že prieskum vykoná trojčlenná komisia určená sudcovskou radou súdov, pričom sa prihliada aj na rozhodnutia odvolacích, dovolacích senátov, stanoviská hodnotiteľov a príslušné sudcovské rady. 

33. Navrhovaná úprava tiež nedôsledne upravuje oprávnenie sudcu brániť sa proti negatívnemu hodnoteniu (hodnotenie nevyhovujúci). 

34. Z navrhovaného postupu v § 27e ods. 4 a § 27g vyplýva, že osoba, ktorá vykonáva hodnotenie, ak nevyhovie úplne námietkam sudcu, sudcovská rada súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu zaujme k sporným otázkam stanovisko, ktoré sa pripojí k hodnoteniu sudcu. Osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, môže (t.j. nemusí) na základe stanoviska sudcovskej rady zmeniť hodnotenie sudcu. Ak zmení hodnotenie sudcu, takto zmenené hodnotenie sudcu je konečné. Konečné hodnotenie sudcu, vrátane stanoviska sudcovskej rady, sa v plnom znení zverejňuje na webovej stránke ministerstva spravodlivosti. 

35. V situácii, ak bolo hodnotenie nevyhovujúce (ktorá zakladá disciplinárne previnenie sudcu), nie je zásadne vyriešené právne postavenie sudcu, ak je rozpor medzi hodnotením vydaným osobou, ktorá hodnotí sudcu a stanoviskom sudcovskej rady (zásadný rozpor medzi týmito dvoma orgánmi). 

36. Ak totiž vyhovie niektorým námietkam sudcovská rada, absentuje úprava aký to má právny dôsledok na výsledok hodnotenia. Z uvedeného vyplýva potreba úpravy riešenia uvedenej situácie. 

37. Rešpektujúc odporúčania o práve sudcu brániť sa proti negatívnemu rozhodnutiu, je potrebné výslovne uviesť, že námietky sudcu proti hodnoteniu majú odkladný účinok. 

38. Za ústavne konformné a v súlade aj s vyššie uvedenými odporúčaniami, je možné považovať len zavedenie oprávnenia Súdnej rady v tejto konfliktnej situácii rozhodovať o vecnej správnosti alebo nesprávnosti negatívneho rozhodnutia (hodnotenie so stupňom „nevyhovujúci“). Keďže uvedené hodnotenie má za následok disciplinárny postih sudcu a vedie, po troch nevyhovujúcich hodnoteniach, k zániku ústavnej funkcie rozhodnutím disciplinárneho súdu, ide o zánik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Ústavne akceptovateľným ochrancom nezávislosti súdnictva a sudcov je len Súdna rada SR, ktorá zabezpečuje legitimitu sudcovskej moci aj v otázke zániku funkcie sudcu, ako to vyplýva z viacerých nálezov Ústavného súdu. 

39. Vhodným riešením je zavedenie oprávnenia Súdnej rady potvrdiť, meniť alebo zrušiť rozhodnutie, keďže pôsobnosť Súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 Ústavy SR slúži na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci od moci výkonnej (PL.ÚS 17/08). Nedostatočné by bolo len oprávnenie na zrušenie rozhodnutia (kasačný princíp). Takáto úprava by zaviedla možnosť kontroly a účinného zásahu Súdnej rady, ktorému je zverená pôsobnosť v oblasti zabezpečenia nezávislosti súdnictva a jeho oddelenia od iných štátnych mocí. Právne garancie ochrany osôb, ktorých úlohou je vykonávať súdnictvo, sú pritom inherentnou súčasťou právnych záruk ochrany súdnych orgánov pred možnými vonkajšími zásahmi alebo nátlakom, ktorý by bol spôsobilý ohroziť nezávislosť a nestrannosť súdneho rozhodovania (PL.ÚS 17/08) 

40. Pri určovaní súčtu bodov, ktoré by mali odôvodňovať stupeň nevyhovujúci je vhodné zvážiť jeho zníženie 51 a menej bodov. Ak vychádza predkladateľ z úvahy, že výborný je ten, čo dosiahne určenú hranicu maximálne 100 bodov, nevyhovujúci by mal mať ten, ktorý dosiahne len minimálne nad hranicu polovice týchto bodov (t.j. 51 bodov). 14. Aj súčasná platná právna úprava umožňuje hodnotiť sudcu v zákonom ustanovených prípadoch, teda ak sa zúčastňuje výberového konania, na návrh orgánu, ktorý môže podať návrh na disciplinárne konanie (t.j. ak možno pochybovať o uspokojivých pracovných výsledkoch sudcu), alebo ak o hodnotenie sudca sám požiada. 

41. Periodické hodnotenie všetkých sudcov hrozí paušalizáciou a formalizmom, pričom nepochybne odčerpá nezanedbateľnú časť sudcovských kapacít, ktorých nie je nazvyš pri samotnej rozhodovacej činnosti v rozsahu súdnej pôsobnosti. Na periodický prieskum nedostatkov 
postupu v konaní a pri rozhodovaní súdov (sudcov) slúžia revízie, ktoré popri riadnych a mimoriadnych opravných prostriedkoch zabezpečujú, že sudca je pri výkone funkcie dostatočne kontrolovaný. Túto prieskumnú mozaiku lepšie doplní efektívnejšie využívanie hodnotiacich mechanizmov, pokrytých súčasne platnou úpravou, a to práve preto, že nejde o „masové“ hodnotenie, ale o hodnotenie individuálne, alebo len obmedzeného okruhu účastníkov výberového konania. Na to potom nadväzuje navrhovaná sankčná úprava v ustanovení § 116 (body 14 a 16), s ktorou možno s ďalej uvedenými výhradami v zásade súhlasiť . 

42. Z týchto dôvodov preto tiež žiadame 
a) v § 27 a ods. 1 vypustiť písmeno a) a v písmene e) zmeniť interval ďalšieho hodnotenia na dva roky po prvom hodnotení so záverom „nevyhovujúci“, nakoľko obdobie jedného roka je príliš krátke na nové komplexné vyhodnotenie činnosti sudcu, 
b) v úvodnej vete § 27d ods. 1 je potrebné explicitne uviesť, že ide o komisiu zloženú zo sudcov súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu, c) v § 27e ods. 1 písm. c) upraviť hranicu pásma na 51 a menej bodov, ako hodnotiacu hranicu, ktorá môže privodiť stratu funkcie sudcu. 
d) v § 27e ods. 4 takto preformulovať druhú a tretiu vetu: „Ak osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, jeho námietkam úplne nevyhovie, rozhodne o sporných otázkach, vrátane bodového ohodnotenia podľa § 27d ods. 4 až 6, sudcovská rada súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu, a ak ide o hodnotenie podľa § 27a písm. d), súdna rada. Po rozhodnutí príslušnej sudcovskej rady alebo súdnej rady je hodnotenie sudcu konečné.“. 

43. Dôvodom je okolnosť, že hodnotiaca osoba, predseda grémia alebo predseda kolégia, alebo plénom zvolený sudca Špecializovaného trestného súdu môže dvoj alebo trojnásobne negatívnym hodnotením privodiť preloženie sudcu na súd nižšieho stupňa, alebo odvolanie sudcu z funkcie. Nie je pritom aj podľa predloženého návrhu zrejmé, či na základe mechanizmu upraveného v § 27e ods. 4 môže osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu (§ 27b) zasahovať do bodovej kvantifikácie hodnotiacej komisie (§ 27d ods. 4) a predsedu súdu (§ 27d ods. 6). 

44. Zverejňovanie hodnotenia sudcu podľa návrhu § 27g mať vplyv aj na dĺžku konania. Účastník sporového konania môže zneužiť aj relatívne nižšie bodové ohodnotenie na „odmietanie“ zákonného sudcu a tým odôvodňované obštrukcie. Účastník konania musí pristupovať k zákonnému sudcovi a v tomto smere rovnako aj ku svojim povinnostiam v konaní vždy s rešpektom. Preto žiadame aj toto ustanovenie vypustiť. 

Tieto pripomienky uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienky zásadné. 	Z 	ČA 	Akceptované čiastočne, a to v rozsahu pripomienok, ktoré si uplatnili ostatné pripomienkujúce subjekty. Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol úplne odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. II bodom 9 a 10 (§ 28 ods. 4 a 10) 
1. Predkladaný návrh ustanovuje, že výberové konanie sa uskutočňuje v súlade so zásadou rovnakého zaobchádzania ustanovenú osobitným predpisom, ktorým je všeobecne záväzný predpis, ktorý vydá ministerstvo spravodlivosti. 

2. Vzhľadom na vyššie uvedené argumenty týkajúce sa podmienok záruk legitimity súdnej moci, môže dôjsť k jej zabezpečeniu len pri zachovaní zásadného vplyvu ústavného orgánu reprezentujúceho nezávislé súdnictvo na výber funkcie sudcu. 

3. Je neakceptovateľné, aby do výberového konania zasiahol výlučne v základnom stupni (pri stanovení pravidiel a kritérií) všeobecne záväzným právnym predpisom len predstaviteľ výkonnej moci (minister spravodlivosti). 

4. Takáto úprava vylučuje splnenie (rešpektovanie) zámeru ústavodarcu zákonodarcom popieraním účelu ústavnej úpravy, keďže pôsobnosť Súdnej rady má slúžiť na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci. Rešpektujúc skutočnosť, že podľa Ústavného súdu legitimita súdnej moci je oblasťou, kde má mať rozhodujúci vplyv Súdna rada, dochádza obsahovo k jeho popretiu, ak zákonodarca výlučne zverí oprávnenie výkonnej moci na určenie pravidiel a spôsob výberového konania na vznik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Pri takejto právnej úprave Súdna rada by nemala žiadnu právnu a faktickú možnosť ovplyvniť podstatnú okolnosť pre výberové konania, ktorými sú určenie pravidiel (kritérií) a spôsobu výberu ústavného činiteľa. Je to v príkrom rozpore aj s bodom 3.4. odporúčania Valného zhromaždenia Európskej siete súdnych rád (ENCJ) z júna 2011, podľa ktorého „súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie“. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. II bodu 12 (§ 30 ods. 13) v spojení s bodom 36 (§ 151x) 
1. Predkladateľ navrhuje uvedenú zákonnú úpravu z dôvodu, aby sa vytvorila informačná báza pre správcu rozpočtovej kapitoly v prípade, ak ho žaluje iný orgán verejnej moci. 

2. Navrhovaná úprava je nadbytočná a vyvoláva pochybnosti o ústavnosti úpravy. 

3. Tento cieľ sa dá dosiahnuť bez akýchkoľvek problémov aj za súčasných právnych podmienok. Ak totiž sudca (ako iný orgán verejnej moci) podal proti ministerstvu alebo proti štátu žalobu, žalovaný sa vždy dozvie spôsobom upraveným procesným predpisom - Občianskym súdnym poriadkom o podaní žaloby, keďže súd má povinnosť doručiť žalobu vždy na vyjadrenie žalovanému. V prípade, ak chce ministerstvo urýchliť získanie uvedenej informácie, má oprávnenie uložiť predsedom súdov (podriadený orgán v správe súdnictva), aby mu túto informáciu vždy poskytli v čase, keď bude žaloba na príslušný súd podaná. 

4. Zároveň sú značné pochybnosti o tom, či sa dôsledne rešpektuje čl. 13 ods. 1 Ústavy SR, keďže povinnosti možno ukladať zákonom alebo na základe zákona, v jeho medziach a pri zachovaní základných práv a slobôd. 

5. Ak by mal mať mal sudca upravenú ako svoju základnú povinnosť poskytnúť informáciu o tom, že podal žalobu, ktorej nesplnenie zakladá disciplinárnu zodpovednosť v zmysle § 116 ods. 1 písm. a) zák. č. 385/2000 Z.z., bol by postihovaný v súvislosti s realizáciou svojho neodňateľného práva na súdnu ochranu v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy SR, čo je v právnom štáte neakceptovateľné (zavedenie disciplinárnej zodpovednosti v súvislosti s realizáciou ústavou garantovaného práva). 

6. Body 12 (§ 30 ods. 13) a bod 36 (§ 151x) preto žiadame bez náhrady vypustiť. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	A 	Ustanovenia vypustené. 	
NS SR 	K čl. II bodu 18 
Úprava oprávnenia predsedu súdu vybaviť napomenutím priestupok aj mimo disciplinárneho konania, len ak podľa osobitných zákonov bude pokuta nižšia ako 100,00 eur, nie je náležitá. Ide o veľmi nízku hranicu, ktorá nepreukazuje zvýšený stupeň spoločenskej nebezpečnosti. Mala by byť preto upravená vyššia hranica zohľadňujúca aj materiálne zabezpečenie sudcu (napríklad do 300,- € alebo do 500,-€). 	O 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. II bodu 20 
1. V § 119c ods. 1 žiadame za slovo „ktorého“ vložiť slová „dvaja členovia musia byť sudcovia a“ a v odseku 2 za slovo ktorého vložiť slová „traja členovia musia byť sudcovia a“. 

2. Ide o vyjadrenie princípu, že disciplinárny senát je vždy väčšinovo zložený zo sudcov. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	A 	 	
NS SR 	K čl. II bodu 34 
1. Navrhovaná formulácia je príliš všeobecná vo vzťahu k posudzovaniu disciplinárnej zodpovednosti sudcu a v tomto rozsahu vo vzťahu k hmotnoprávnej subsidiarite Trestného zákona. Pritom nerozlišuje ustanovenia všeobecnej a osobitnej časti tohto zákona. Opomína pritom právnu teóriu, podľa ktorej je akákoľvek analógia hmotného práva neprípustná. 

2. V rámci všeobecnej časti Trestného zákona (ktorá by bola na tento účel použiteľná), je z hľadiska budúcej aplikačnej interpretácie problematické, ktoré z inštitútov tam upravených sa použijú (ich použitie nie je podľa navrhovaného znenia dotknutého ustanovenia vylúčené „povahou veci“), a aké bude „primerané“ použitie nevylúčených ustanovení v oblasti disciplinárnej represie. 

3. Je naliehavo potrebné zakomponovanie do znenia novelizovaného zákona pravidla o časovej účinnosti Trestného zákona (§ 2 ods. 1 a 2 Trestného zákona, ktorému zodpovedá čl. 50 ods. 6 Ústavy). Otázkou je však použitie úpravy pokračovacieho trestného činu, úhrnného a súhrnného trestu, a pod. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave, ktorá len "legalizuje" súčasný faktický aj právny stav. 	
NS SR 	K čl. II bodu 36 (§ 151w ods. 2) 
Bez ohľadu na náš návrh vypustenia periodického hodnotenia sudcov, resp. subsidiárne vo vzťahu k neprijatiu tohto návrhu, potom platí, že je neprimerané, aby boli najskôr hodnotení sudcovia s najdlhšou dobou výkonu funkcie sudcu. Periodické hodnotenie podľa § 27a ods. 1 písm. a) by malo byť v tomto smere jednotné a päťročná doba by mala začať plynúť od účinnosti navrhovanej úpravy, a to bez ohľadu na dĺžku doby výkonu funkcie sudcu. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NS SR 	K čl. III 
V čl. III žiadame vložiť nový prvý bod, ktorý znie: 
„1. § 19 sa dopĺňa novým odsekom 3, ktorý znie: 
„(3) Asistent sudcu najvyššieho súdu má nárok na vykonanie odbornej justičnej skúšky za rovnakých podmienok ako vyšší súdny úradník. 8a )“.“. 

Poznámka pod čiarou k odkazu 8a znie: 
„8a) Zákon č. 549/2003 Z.z. o súdnych úradníkoch v znení neskorších predpisov.“. 

Doterajšie novelizačné body 1 až 3 sa označia ako 2 až 4. 

Odôvodnenie : 
S prihliadnutím na odborne porovnateľnú činnosť vyššieho súdneho úradníka a asistenta sudcu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky sa navrhuje, aby aj asistenti sudcu najvyššieho súdu mali nárok na vykonanie odbornej justičnej skúšky, rovnako ako napr. súdni poradcovia Ústavného súdu Slovenskej republiky. Je preto je namieste odstrániť terajší diskriminačný stav, keď asistenti sudcov najvyššieho súdu nemajú nárok na vykonanie odbornej justičnej skúšky. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. 	
NS SR 	K čl. III bodu 3 (§ 92 ods. 3)  
1. Z dôvodov uvedených vyššie o neprípustnosti nerešpektovania oprávnenia pôsobnosti Súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je neakceptovateľné, aby bol vydaný všeobecne záväzný právny predpis ministerstva spravodlivosti, ktorý ustanoví všetky náležitosti vyhlásenia výberového konania na sudcu a predsedu súdu. 

2. Ústavne konformným riešením je zachovanie súčasnej úpravy, ktorej princíp spočíva v zásade súčinnosti výkonnej a súdnej moci pri určení kritérií a postupu výberových konaní (viď PL.ÚS 10/05). 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
GP SR 	K čl. I a II - všeobecná pripomienka 
Vzhľadom na skutočnosť, že generálna prokuratúra uplatnila k materiálu predloženému do medzirezortného pripomienkového konania pod č. 20418/2011/100 „Návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov“ zásadnú pripomienku vzťahujúcu sa na navrhované prechodné ustanovenie ústavy, nebude generálna prokuratúra pripomienkovať tie ustanovenia, ktoré súvisia s nami napadnutým ustanovením. 	Z 	N 	Predkladateľ berie na vedomie. 	
GP SR 	K čl. I body 1 a 2 
Odporúčame vymeniť poradie novelizačných bodov 1 a 2. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	A 	 	
GP SR 	K čl. I bod 5 
Zásadne nesúhlasíme s navrhovanou právnou úpravou § 6 ods. 8, ktorá ustanovuje verejné hlasovanie súdnej rady. 

Odôvodnenie: Vychádzajúc z dôvodovej správy k návrhu zákona k čl. I bod 5 dôvodom na verejnosť hlasovania súdnej rady je otvorenie neprimerane uzatvoreného súdneho systému a zvýšenie transparentnosti rozhodovacej činnosti súdnej rady. Uvedené však, podľa nášho názoru, smeruje skôr ku kontrole hlasovania členov súdnej rady až k ich možnému šikanovaniu a konečnej neslobode pri hlasovaní. Členovia súdnej rady tak budú musieť v konečnom dôsledku vysvetľovať a odôvodňovať svoje rozhodnutie pri hlasovaní, na čo však nie je žiadny legitímny dôvod. Zásadne nesúhlasíme ani s tým tvrdením uvedeným v dôvodovej správe, že doterajšie oprávnenie súdnej rady neodôvodňovať svoje rozhodnutia (podľa doterajšej právnej úpravy) spôsobuje najmä v personálnej oblasti neprehľadnosť a nepredvídateľnosť jej postupov a rozhodnutí. Ústavný súd Slovenskej republiky sa už v prípade hlasovania, ktorým sa rozhoduje o personálnych otázkach, pokiaľ ide o kreovanie verejných či ústavných činiteľov, vyslovil, že „výsledok hlasovania týkajúci sa kreovania verejných, resp. ústavných činiteľov (nielen rozhodnutie súdnej rady o predložení návrhu kandidáta na sudcu prezidentovi) sa neodôvodňuje, pričom za hlasovanie nemožno brať hlasujúceho na zodpovednosť. Ústavná a zákonná úprava nepripúšťa v predmetných súvislostiach ani možnosť odvolania proti rozhodnutiu“ (napr. III. ÚS 79/04, I. ÚS 83/06).  	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
GP SR 	K čl. I bod 6 
Odporúčame v navrhovanom § 6 ods. 11 zároveň vložiť nasledovnú vetu: 

„Pred zverejnením materiálov, o ktorých má podľa návrhu programu zasadnutia súdna rada rokovať, predseda súdnej rady vykoná také opatrenia, aby nemohlo dôjsť k ohrozeniu alebo porušeniu práv a právom chránených záujmov fyzických osôb podľa osobitného predpisu. x)“. 

Poznámka pod čiarou k odkazu x) znie: „Zákon č. 428/2002 Z. z. o ochrane osobných údajov v znení neskorších predpisov.“. 

Odôvodnenie: Podľa navrhovanej druhej vety § 6 ods. 11 zákona č. 185/2002 Z. z. sa majú na webovom sídle súdnej rady zverejňovať aj všetky materiály, o ktorých má súdna rada podľa navrhovaného programu rokovať. Vzhľadom na kompetencie súdnej rady v personálnych otázkach je namieste, aby sa ešte pred zverejnením materiálov, ktoré by mohli obsahovať osobné údaje, tieto materiály zabezpečili (prostredníctvom opatrení vyplývajúcich zo zákona o ochrane osobných údajov) tak, aby nemohlo dôjsť k porušeniu alebo ohrozeniu práv a právom chránených záujmov fyzických osôb. 	O 	N 	Zákon č. 428/2002 Z. z. o ochrane osobných údajov v znení neskorších predpisov je všeobecne záväzný právny predpis, ktorý platí aj bez toho, aby naň bolo nutné odkazovať navrhovaným spôsobom. 	
GP SR 	K čl. I bod 9 
Odporúčame upraviť uvádzaciu vetu navrhovaného § 11 ods. 2 nasledovne: 

„Kandidáta na člena súdnej rady môže navrhnúť (ďalej len „návrh kandidáta“)“. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická (štylistická) pripomienka. 	O 	A 	 	
GP SR 	K čl. I bod 13 
Odporúčame upraviť vkladané ustanovenie v § 12 ods. 4, predovšetkým pokiaľ ide o slová „najstarší člen hlavnej volebnej komisie“. 

Odôvodnenie: Zvolené kritérium veku nepovažujeme za vhodné. Za vhodnejšie kritérium považujeme skôr kritérium „funkčného veku“, teda zasadnutie hlavnej volebnej komisie by v prípade, že ho nezvolá predseda súdnej rady, mal by ho zvolať funkčne najstarší člen hlavnej volebnej komisie. 	O 	N 	Predkladateľ považuje navrhované riešenie za vyhovujúce a štandardne zaužívané; k tomu pozri napr. § 12 ods. 2, § 13 ods. 2 a § 14 ods. 2 zákona NR SR č. 564/1992 Zb., § 5 ods. 4 zákona NR SR č. 38/1993 Z. z., ale aj § 5 ods. 3 a § 14 ods. 2 zákona č. 185/2002 Z. z. Riešenia ponúka právny poriadok SR v zásade dve: buď sa ustanovujúca schôdza (zasadnutie, rokovanie) bez ďalšieho uskutoční ex lege (bez podnetu) alebo ho zvolá zákonom určený subjekt. Pre prípad , že zákonom oprávnený subjekt tak nevykoná, spravidla tak urobí iný subjekt. Ide o legitímne riešenie. 	
GP SR 	K čl. II - všeobecná pripomienka 
Odporúčame upraviť z hľadiska legislatívnej techniky celé znenie navrhovaného čl. II tak, aby reflektovalo navrhovanú zmenu v novelizačnom bode 1 (slová „disciplinárny súd“ sa nahrádzajú slovami „disciplinárny senát“). Ak už bola novelizačným bodom 1 takáto zmena v celom zákone zakotvená, je potrebné z nej vychádzať aj pri ďalších novelizačných bodoch, teda neopakovať už prvým novelizačným bodom zmenené slová „disciplinárny súd“ a nahrádzať ich duplicitne slovami „disciplinárny senát“. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	A 	 	
GP SR 	K čl. II bod 1 
Odporúčame preformulovať novelizačný bod 1 nasledovne: 

„V celom texte zákona sa slová „disciplinárny súd“ vo všetkých gramatických tvaroch nahrádzajú slovami „disciplinárny senát“ v príslušnom gramatickom tvare.“. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická (štylistická) pripomienka. 	O 	N 	Navrhované znenie je správe; k tomu pozri bod 40 prílohy č. 5 Legislatívnych pravidiel vlády SR. 	
GP SR 	K čl. II bod 5 
V navrhovanom § 22a ods. 3 odporúčame vypustiť spojku „aj“ a vložiť namiesto nej slová „a zároveň má dočasne pozastavený výkon funkcie sudcu“. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	A 	 	
GP SR 	K čl. II bod 6 
Žiadame prepracovať navrhované ustanovenie § 27. 

Odôvodnenie: V § 27 sa navrhuje nový inštitút tzv. „ročný štatistický výkaz sudcu“. V odseku 2 sa navrhujú náležitosti výkazu sudcu, avšak spôsobom, ktorý je zameraný výlučne na kvantitu práce sudcu. Kvantita však nemôže byť jediným meradlom stupňa výkonnosti sudcu, vzhľadom na kvalitatívne rozdiely v jednotlivých pridelených nápadoch v ich rozsahu, zložitosti, množstve účastníkov, a teda tých faktorov, ktoré v konečnom dôsledku ovplyvňujú kvantitu práce sudcu. Tieto kvantitatívne ukazovatele budú následne porovnávané podľa navrhovaného odseku 3 a na ich základe bude vypracovaný stupeň výkonnosti sudcu. V prípade prijatia navrhovanej úpravy môže dôjsť k situácii, kedy sudca, ktorý má pridelené kvalitatívne zložitejšie veci s náročným dokazovaním, množstvom účastníkov a pod., bude hodnotený v rámci stupňa výkonnosti horšie ako sudca, ktorý má takýchto vecí menej, hoci kvalita práce prvého môže byť vyššia ako u druhého sudcu. Aby sa zabránilo možnému nespravodlivému hodnoteniu sudcov len z hľadiska kvantity práce, bolo by vhodné, aby vypracovaný výkaz sudcu bol súčasťou hodnotenia sudcu podľa navrhovaných § 27a až 27g a nevyhodnocoval sa samostatne. V tejto súvislosti ani nie je zrejmé, ako bude predseda súdu vypracovávať porovnanie stupňov výkonnosti „podpriemerný“ a „nadpriemerný“, keďže nie je stanovené žiadne kritérium priemeru. Z uvedených dôvodov zároveň nevidíme dôvod na zverejňovanie jednotlivých výkazov sudcov na webovom sídle ministerstva spravodlivosti, keďže sami o sebe majú skreslenú výpovednú hodnotu pre laickú verejnosť (vychádzajúc z dôvodovej správy je účelom zverejňovania kontrola justície verejnosťou) a môže tak nastať situácia, kedy sudca, ktorý rozhoduje „ako na bežiacom páse“, ale kvalitatívne zle, bude v očiach verejnosti hodnotený ako kvalitný sudca a naopak ten, ktorý rozhodne menej vecí, avšak kvalitne, bude laickou verejnosťou vnímaný negatívne. Ak však ministerstvo trvá na navrhovanej právnej úprave, malo by zvážiť rovnakú právnu úpravu aj vo vzťahu k zamestnancom ministerstva a zamestnancom ostatných zložiek v pôsobnosti ministerstva. 

Taktiež upozorňujeme na skutočnosť, že predseda súdu nemôže sám zabezpečiť zverejnenie výkazu na webovom sídle ministerstva spravodlivosti, môže iba zaslať výkazy ministerstvu spravodlivosti na zverejnenie. 	Z 	ČA 	Ustanovenie bolo primerane upravné; rozpor čiastočne odstránený. 	
GP SR 	K čl. II bod 7 (§ 27b) 
Odporúčame v navrhovanom odseku 3 zakotviť objektívny mechanizmus rozhodovania o tom, kto bude hodnotiť predsedu grémia okresného súdu (kto rozhodne o tom, predseda ktorého iného okresného súdu ho bude hodnotiť a akým spôsobom) a to isté v prípade hodnotenia predsedu kolégia, teda kto rozhodne o tom, ktorý člen grémia ho bude hodnotiť (slová „určený kolégiom“ sú v tomto kontexte nepostačujúce). Uvedené nie je možné odvodiť ani len z dôvodovej správy. 	O 	A 	Znenie upravené v zmysle pripomienok sudcovskej iniciatívy Za otvorenú justíciu. 	
GP SR 	K čl. II bod 7 (§ 27c) 
Sudca je povinný prehlbovať si svoje odborné vedomosti a využívať ponúknuté možnosti na vzdelávanie (§ 30 ods. 7 prvá veta). So zreteľom na túto zákonnú povinnosť odporúčame doplniť navrhované znenie § 27c tak, aby pri hodnotení sudcu sa zohľadňovala aj účasť sudcu na vzdelávaní organizovanom Justičnou akadémiou a ďalšími vzdelávacími inštitúciami a na medzinárodných konferenciách. 

Vzhľadom na nejednoznačnosť navrhovaného ustanovenia písm. d) odporúčame vložiť za slovo „senátu“ čiarku a slová „ktorého je členom“ alebo nahradiť slovo „senátu“ slovom „súdu“. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
GP SR 	K čl. II bod 7 (§ 27d) 
Upozorňujeme, že odsek 2 v navrhovanom § 27d obsahovo nesúvisí s ostatnými ustanoveniami § 27d a sám odkazuje na iný odsek 2, preto je potrebné odsek 2 vypustiť alebo vložiť do iného ustanovenia. V nadväznosti na uvedené je potrebné prečíslovať nasledujúce odseky 3 až 6 a upraviť aj vnútorné odkazy odkazujúce na tieto ustanovenia. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	ČA 	Správne má ísť o odkaz na odsek 1. 	
GP SR 	K čl. II bod 7 (§ 27e) 
Odporúčame v navrhovanom odseku 3 vložiť pred slovo „písomného“ slovo „vypracovania“. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	A 	 	
GP SR 	K čl. II bod 7 (§ 27g) 
Odporúčame v prvej vete, z dôvodu zavedenej legislatívnej skratky, vypustiť slovo „spravodlivosti“. Zároveň odporúčame preformulovať druhú vetu, keďže osoba ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, nemôže sama zabezpečiť zverejnenie hodnotenia sudcu, môže toto hodnotenie iba zaslať ministerstvu na zverejnenie. 

Odôvodnenie: Legislatívno-technická pripomienka. 	O 	N 	Pripomienka vzatá na vedomie; § 27g sa však z návrhu vypúšťa. 	
GP SR 	K čl. II body 9 a 10, body 19 a 20 
Zásadne nesúhlasíme s navrhovanými ustanoveniami v novelizačných bodoch 9 a 10. Tieto len pokračujú v intenciách predchádzajúcej právnej úpravy zákona č. 385/2000 Z. z. v znení zákona č. 33/2011 Z. z., ktorú považuje generálna prokuratúra za protiústavnú. Uvedené sa vzťahuje aj na novelizačné body 19 a 20, ktorými sa upravuje kreovanie disciplinárnych senátov a disciplinárne konanie. Generálna prokuratúra pripravuje podanie na Ústavný súd Slovenskej republiky v súvislosti s výberovými konaniami na funkciu sudcov a predsedov súdov, najmä pokiaľ ide o obsah výberových konaní, dokladov, ktoré sa majú zverejňovať, a to v súvislosti s navrhovanou verejnosťou výberových konaní. 

Okrem uvedeného, chceme zdôrazniť, že právna úprava § 28 ods. 4 je vágna. Z navrhovaného znenia nie je možné zistiť, čo konkrétne sa overuje výberovým konaním na funkciu sudcu. Ustanovené kritériá sú absolútne nekonkrétne. Napríklad – výberovým konaním na funkciu sa má overiť „všeobecný prehľad“. O čom? O súdnictve, o politickej situácii v štáte alebo vo svete, či o tom, kto stojí na čele ministerstva spravodlivosti? Výberová komisia bude overovať schopnosť tvorivého myslenia uchádzača o funkciu sudcu, dokonca verejne. Aké tvorivé myslenie má predkladateľ na mysli? Ide o tvorivé myslenie v oblasti literatúry, politiky alebo snáď o nejaké jeho úvahy de lega ferenda? Predkladateľ nerozlišuje ani len to, či ide o výberové konanie na súd prvého stupňa alebo na súd druhého stupňa. Uvedené nedostatky neodstraňuje ani navrhované znenie vykonávacieho predpisu. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
GP SR 	K čl. II bod 12 (§ 30 ods. 13) a bod 36 (§ 151x) 
Zásadne nesúhlasíme s navrhovanou právnou úpravou v § 30 ods. 13, podľa ktorej je sudca povinný informovať ministra spravodlivosti o žalobách alebo návrhoch na začatie konania proti štátu alebo štátnemu orgánu v súvislosti s výkonom svojej funkcie. Zároveň žiadame vypustiť navrhovaný § 151x. 

Odôvodnenie: V prípade zakotvenia navrhovanej právnej úpravy dôjde k porušeniu jednej zo základných zásad civilného konania, a to právo podať návrh na začatie súdneho konania a právo ním disponovať, ktoré platia pre všetkých bez ohľadu na to, v akom sú postavení či funkcii. Navrhovaná právna úprava zvádza k interpretácii, že úmyslom predkladateľa je zastrašovanie sudcov, aby žaloby alebo návrhy na začatie konania nedávali, prípadne k šikanovaniu tých sudcov, ktorí žaloby a návrhy už podali. 	Z 	A 	Ustanovenia vypustené. 	
GP SR 	K predloženým návrhom vyhlášok 
Zásadne nesúhlasíme s navrhovanou právnou úpravou, jednak z dôvodu uvedeného v pripomienke č. 16 (zásadná pripomienka k čl. II, novelizačné body 9 a 10), ako aj z dôvodu, že takáto právna úprava je v rozpore s čl. 13 ods. 1 ústavy. V navrhovaných vyhláškach sa zakotvujú také povinnosti pre fyzické osoby (uchádzačov o funkciu sudcu alebo funkciu predsedu súdu), ktoré zákon neukladá, nemožno ich považovať ani za povinnosti ukladané „na základe zákona“, keďže sa závažným spôsobom rozširujú od zákonnej úpravy, nejde ani o podrobnosti, ale o novoukladané povinnosti osôb. 

Naviac, predložené znenie vyhlášky, ktorou by sa mali ustanoviť podrobnosti o výberovom konaní, žiadne podrobnosti neobsahuje. Predložené znenie nič nekonkretizuje. Písomný test je na úrovni justičnej skúšky. To isté platí aj pre prípadovú štúdiu a vypracovanie súdneho rozhodnutia. Na sudcu musia byť kladené iné nároky. Treba overiť schopnosť uchádzača o funkciu sudcu viesť pojednávanie v civilnom konaní a hlavné pojednávanie v trestnom konaní – a to aj v závislosti od stupňa súdu, na ktorom sa uchádza o funkciu sudcu. Treba overiť jeho schopnosť v oblasti organizácie a riadenia práce na súde, zapisovania do súdnych registrov atď. Inak sudcom sa môže stať osoba, ktorá nemá žiadne skúsenosti s prácou v justícii a ktorá po vymenovaní do funkcie sudcu nebude schopná ani len dávať pokyny súdnym úradníkom na organizáciu práce v súdnom oddelení a už vôbec nie vykonávať súdnictvo. 

Zároveň upozorňujeme na skutočnosť, že problematiku „psychologického testovania“ uchádzačov o funkciu sudcu je potrebné ešte pred jej zakotvením do právnej úpravy konzultovať s odborníkmi v oblasti psychológie, pretože slovné spojenie „psychologický test“ je nesprávne. Aj v iných platných právnych predpisoch sa používa slovné spojenie „psychologické vyšetrenie“, čo je súhrn dotazníkových a projektívnych metód, to je však obsahovo aj časovo náročnejšie a určite ho nebude možné absolvovať v jeden deň spoločne s písomným testom, prípadovou štúdiou, prekladom a následne po psychologickom vyšetrení aj ústnou časťou. 

Z uvedených dôvodov je potrebné, ešte pred predložením návrhov vykonávacích predpisov do pripomienkového konania, tieto návrhy zodpovedným, kvalifikovaným a predovšetkým ústavne konformným spôsobom prepracovať. 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
NKSR 	doplnenie článku I za bod 26 
V čl. I novely zákona navrhujeme za bod 26 doplniť dva nové body v znení: 
"27. V § 27g ods. 2 písm. e) sa za slová „odbornú justičnú skúšku“ vkladajú slová „notársku skúšku,“. 
28. V § 27g ods. 3 písm. b) sa za slová „odbornú justičnú skúšku“ vkladajú slová „notársku skúšku,“." 

Nasledujúce body novely sa prečíslujú. 

Dôvod: 
V súčasne platnom znení zákona č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky absentuje možnosť, aby sa kandidátovi na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za Slovenskú republiku v medzinárodných súdnych orgánoch, uznávala notárska skúška. K uvedenému nedostatku došlo zrejme omylom, keďže sa uznáva odborná justičná skúška, prokurátorská skúška, advokátska skúška, ako aj skúška komerčného právnika. Základným cieľom tejto pripomienky je zrovnoprávniť odbornú notársku skúšku s odbornými profesijnými skúškami iných právnych odvetví, keďže pri výkone iných právnických povolaní je bežnou praxou uznávanie odbornej notárskej skúšky, ako rovnoprávnej s odbornými profesijnými skúškami iných právnych odvetví. 
Navrhované zákonné opatrenie posilňuje prvok transparentnosti a otvorenosti systému rozhodovania Súdnej rady SR. 

 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. 	
SRSR 	Materiálu č. 20418/2011/100 
Všeobecne 
K materiálu č. 20418/2011/100, ktorým sa navrhuje zmena ústavy a na to nadväzujúca zmena vyššie uvedených zákonov, považujem za potrebné uviesť stručne len skutočnosť, že nie sú dané žiadne vážne dôvody na zmenu doterajšej ústavnej úpravy. Je zrejmé, že ústavnú zmenu súdnictvo bude rešpektovať, ak sa splnia predpoklady, že návrh získa ústavnú väčšinu v zákonodarnom zbore. 

Z dôvodovej správy ústavodarcu k novele ústavy z roku 2001 je zrejmá ich koncepcia a argumentácia, ktorú aj v súčasnosti považujem za správnu pre zabezpečenie nezávislosti súdnictva. 

Nie je preto potrebné vykonávať ústavnú zmenu v časti týkajúcej sa súdnej moci. 

Všeobecne 
V tejto pripomienke ide o podnet pre predkladateľa ohľadom možnej protiústavnosti navrhovanej legislatívnej zmeny. 

Všeobecná časť dôvodovej správy 
Podľa všeobecnej časti dôvodovej správy návrh zákona vychádza z programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky. Účelom návrhu zákona je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov, disciplinárneho konania sudcov, zavedenia, do systému volieb členov súdnej rady, regionálneho (územného) princípu, pričom sa reaguje aj na niektoré požiadavky aplikačnej praxe. 

Základné zmeny pri hodnotení sudcov zahrňujú obnovenie pravidelného hodnotenia sudcu každých 5 rokov, pri precizovaní úpravy procesu hodnotenia sudcov. Vo vzťahu k disciplinárnemu konaniu, zavedenie náhodného výberu disciplinárneho senátu zvlášť pre každé disciplinárne konanie, čím sa výrazne obmedzí riziko zneužitia disciplinárneho konania. V záujme zvýšenia transparentnosti rozhodovania súdnej rady sa navrhuje, aby hlasovanie súdnej rady vždy bolo verejné a bolo vylúčené hlasovanie súdnej rady „per rollam“. Keďže rozhoduje súdna rada v zbore ako iné ústavné orgány, má sa zaviesť povinnosť zverejnenia materiálov, o ktorých súdna rada rokuje. 

Podľa predkladateľa návrh zákona je v súlade s ústavou, ústavnými zákonmi, medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná a súčasne je v súlade s právom európskych spoločenstiev Európskej únie. 

Pri posúdení zámeru predkladateľa vyplývajúceho zo všeobecnej časti dôvodovej správy je prioritné sa zaoberať skutočnosťou, či predkladané návrhy novely zákonov sú v súlade s ústavou, ústavnými zákonmi, medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná a v súlade s právom európskych spoločenstiev Európskej únie. 

Predpokladá to ujasnenie si viacerých ústavných otázok týkajúcich sa vzťahu medzi výkonnou mocou a súdnou mocou s osobitným zreteľom nielen na deľbu moci v právnom štáte, ale aj na systém vzájomnej kontroly a rovnováhy v rámci ústavného poriadku. 

Oprávnenia, ktoré sa navrhujú priznať výkonnej moci, ktorá je reprezentovaná Ministerstvom spravodlivosti Slovenskej republiky a ministrom spravodlivosti, je potrebné ich obsah a dosah konfrontovať predovšetkým s problémom možného ovplyvňovania nezávislého postavenia súdov a sudcov, ktorý je funkčným princípom ovládajúcim rozhodovanie súdov vo zverených oblastiach. Ak by niektoré z oprávnení orgánov výkonnej moci malo reálny vplyv na nezávislé rozhodovanie súdov a sudcov, je zrejmé, že takéto oprávnenie vybočuje zo systému dovolenej vzájomnej kontroly a rovnováhy moci v právnom štáte. 
. 
Osobitne dôležité je skúmanie ústavného postavenia súdnej rady, ktorá je ústavným orgánom a preto kapacita súdnej rady je meraná obsahom jeho oprávnení pri správe všeobecného súdnictva, pôsobiť ako protiváha voči ministerstvu spravodlivosti a ministrovi spravodlivosti s dôrazom na zabezpečenie nezávislého výkonu súdnej moci súdmi a sudcami (viď PL.ÚS 10/05, str. 25). 

Pri prijímaní novely ústavy v roku 2001, ktorá sa týkala úpravy postavenia súdnej moci, ústavodarca konštatoval, že ústava v čl. 141 zakotvuje princíp nezávislosti súdnej moci a oddelenia jej výkonu od ostatných štátnych orgánov v súlade s medzinárodnými dokumentmi, t.j. Základnými princípmi nezávislosti súdnictva zakotveného v rezolúcii Valného zhromaždenia OSN 40/32 z 29.11.1985 a č. 40/146 z 13.12.1985, Odporúčania Rady Európy No R (94) 12 Výboru ministrov členských štátov Rady Európy z 13.10.1994 a ktoré sú rozpracované aj v Európskej charte o statuse sudcu prijaté v Štrasburgu v dňoch 8. -10.7.1998 (viď dôvodová správa novely ústavy). 

Je teda zrejmé, že ústavodarca pri úprave postavenia súdnej moci obsahovo jednoznačne vychádzal z týchto medzinárodných dokumentov. 
Pri posúdení skutočnosti, či navrhované legislatívne zmeny sú v súlade so zabezpečením princípu nezávislosti súdnictva, vzhľadom na ďalšie obdobie vývoja súdnictva, v krajinách Európskej únie je nevyhnutné prihliadať na ďalšie medzinárodné dokumenty, ktoré sa zaoberajú otázkou nezávislosti súdnictva. 

V zmysle čl. 154c ústavy medzinárodné zmluvy o ľudských právach a základných slobodách, ktoré Slovenská republika ratifikovala a boli vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom pred nadobudnutím tohto ústavného zákona, sú súčasťou jej právneho poriadku, majú prednosť pred zákonom, ak zabezpečujú väčší rozsah ústavných práv a slobôd. 

Medzinárodnou zmluvou, ktorou je Slovenská republika viazaná, je Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorý v čl. 6 ods. 1 zaručuje nezávislosť a nestrannosť súdu ako predpoklad uplatnenia práva na spravodlivý proces. Ústavný súd Slovenskej republiky v náleze II.ÚS 71/097 konštatoval, že formuláciou uvedenou v čl. 46 ods. 1 ústavy ústavodarca vyjadril zhodu zámerov vo sfére práva na súdnu ochranu podľa Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. 

Na európskej úrovni je teda právo na nezávislý a nestranný súd prvým zo všetkých práv, ktoré garantuje čl. 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Okrem Dohovoru je na európskej úrovni zásadným dokumentom týkajúci sa nezávislosti súdnictva Odporúčania R (94) 12 Výboru ministrov o nezávislosti, efektívnosti a postavení sudcov, ktorý bol nahradený Odporúčaním Výboru ministrov členským štátom o sudcoch, nezávislosť, efektívnosť a zodpovednosť prijatého Výborom ministrov Rady Európy 17.11.2010 na 1098. zasadnutí ministrov (ďalej len Odporúčania CM/REC (2010) 12 Rady ministrov zo 17.11.2010). 

Uvedené odporúčanie nahrádza predchádzajúce odporúčanie (z roku 1994) z dôvodu, že bolo potrebné zásadným spôsobom aktualizovať odporúčanie s cieľom posilniť všetky potrebné opatrenia na podporu sudcovskej nezávislosti a efektívnosti, zaručiť a zefektívniť ich zodpovednosť a posilniť postavenie jednotlivých sudcov a súdnictva vo všeobecnosti. 

Uvedené odporúčanie konštatuje, že zohľadňuje (má na zreteli) čl. 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ako aj Základné princípy OSN o nezávislosti súdnej moci z roku 1985, stanoviská Poradnej rady európskych sudcov (CCJE), činnosť Európskej komisie pre efektívnosť súdnictva (CEPEJ), Európsku chartu o štatúte sudcov vypracovaných v rámci multilaterálnych rokovaní Rady Európy v roku 1998. 
Poradná rada európskych sudcov v Štasburgu 17.11.2010 prijala základné princípy Magnu chartu sudcov - CCJE (2010) 3 záver. 

Na požiadavku Výboru pre právne záležitosti a ľudské práva Parlamentného zhromaždenia Európska komisia pre demokraciu prostredníctvom práva (Benátska komisia) schválila v marci 2010 svojom 82. plenárnom zasadnutí Správu o nezávislosti súdneho systému – nezávislosť sudcov. 
Uvedená Benátska komisia konštatovala, že na európskej aj medzinárodnej úrovni existuje množstvo textov o nezávislosti sudcov, preto nie je významné sa pokúsiť definovať zásady nezávislosti súdnictva. Komisia preto vychádza z existujúcich textov týkajúcich sa čl. 6 ods. 1 Dohovoru – Odporúčania R (94) 12 Výboru ministrov, stanoviska č. 1 Poradnej rady európskych sudcov (CCJE) o zásadách týkajúcich sa nezávislosti súdnictva a nezosaditeľnosti sudcu z funkcie, stanoviska CCJE č. 6, dokumentu Rady Európy, ktorým je Európska charta o zákone pre sudcov z júla 1998, ako aj z čl. 10 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, podľa ktorého existuje mnoho zásad OSN o nezávislosti súdnictva, akými sú aj Základné princípy nezávislosti súdnictva z roku 1985. 

Jednoznačne konštatovala, že tieto zásady sa často zhodujú so zásadami Rady Európy a vo všeobecnosti ich neprekračujú. 
Európska sieť súdnych rád (ENCJ) na Valnom zhromaždení v dňoch 8. - 11.6.2011 schválila Odporúčania súdnym radám (upravuje najmä postavenie a kompetencie súdnych rád). 

Je zrejmé, že ústavodarca pri schválení novely ústavy v roku 2001, ako aj Benátska komisia (ktorá je poradným orgánom pre ústavné záležitosti), jednoznačne rešpektujú vyššie uvedené medzinárodné dokumenty (Odporúčania), ktoré samotné citujú, že vychádzajú z potreby zabezpečiť nezávislosť súdnictva v zmysle čl. 6 Dohovoru, ktorým je Slovenská republika viazaná. Je preto nevyhnutné pri posudzovaní obsahu noviel zákonov týkajúcich sa súdnictva, rešpektovať dôsledne ich obsah, ktorý upravuje podrobnosti o jednotlivých prostriedkoch (mechanizmoch), ktoré zaručujú nezávislosť súdnictva a sudcov. 

Nerešpektovanie obsahu týchto dokumentov reálne vytvára možnosť zníženia alebo popretia práva občana na nezávislého sudcu a nezávislý súd. 

Z konštantnej judikatúry Ústavného súdu Slovenskej republiky vyplýva zdôraznenie skutočnosti, že predmetom ochrany poskytovanej ustanovením čl. 1 ods. 1 ústavy sú ústavné princípy a demokratické hodnoty vytvárajúce vo svojom súhrne a vzájomnej previazanosti koncept materiálneho právneho štátu, ktorá akcentuje vo vzťahu k zákonodarcovi požiadavku rešpektovania základných práv a slobôd v rámci normatívnej regulácie spoločenských vzťahov. Koncepcia materiálneho právneho štátu zahŕňa nielen požiadavku na obsahovú a hodnotovú kvalitu právnej normy, ktorá má zaistiť primeranosť použitého právneho prostriedku implementovaného vo zvolenej legislatívnej regulácii (vo vzťahu k legitímnemu cieľu sledovaného zákonodarcom), zákonodarcom deklarovaného účelu právnej regulácie a súlad zvoleného legislatívneho opatrenia s ústavnými princípmi a demokratickými hodnotami vytvárajúcimi koncept materiálneho právneho štátu (PL.ÚS 22/06 n.m. I. ÚS 17/99, I.ÚS 44/99, PL.ÚS 17/08). 

Princíp právneho štátu proklamuje čl. 1 ústavy, je preto základným ústavoprávnym princípom v Slovenskej republike. Ak zákonodarný orgán nepostupuje v súlade s inými ustanoveniami ústavy, porušuje tým aj princíp ústavnosti, pričom Národná rada Slovenskej republiky, ako zákonodarný orgán, je viazaná kritériami ústavnosti v rovnakej miere ako ostatné orgány verejnej moci. Pri uplatňovaní svojej zákonodarnej pôsobnosti môžu prijať zákon, pokiaľ ním neprekročí ústavou daný rámec. Je teda základná ústavná požiadavka, aby všetky právne predpisy a v nich obsiahnuté alebo z nich odvodené právne normy verejnoprávne aj súkromné boli v súlade s ustanoveniami ústavy (PL.ÚS 32/95). 

Z inštitucionálneho právneho hľadiska je totiž štátna moc v demokratických a právnych štátoch založená na princípe deľby moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. Princíp deľby moci sa opiera o zásadu nezávislosti a zásadu rovnováhy a vzájomných bŕzd týchto štátnych mocí. Každá z týchto štátnych mocí predstavuje iný štátny orgán, z ktorých žiaden nesmie zasahovať do činnosti orgánu zaradeného do inej štátnej moci. Sústredenie štátnych mocí alebo čo i len dvoch z nich v rukách tej istej osoby alebo toho istého orgánu ohrozuje samotnú podstatu demokratického štátu a vedie k totalite. 

Vzhľadom na uvedenú koncepciu materiálneho právneho štátu je potrebné posudzovať, či kompetencie priznávané navrhovanými novelami zákonov výkonnej moci a odnímanie pôsobnosti, doteraz zverenej zákonom súdnej rade porušuje princípy deľby moci a tak zasahuje do nezávislosti súdnictva a je i porušením zásady rovnováhy a vzájomných bŕzd štátnych moci (sústreďuje moc v niektorých základných otázkach legitimity vzniku sudcovskej funkcie prechodom na moc výkonnú). 

Vzhľadom na vyššie uvedené medzinárodné zmluvy i medzinárodné dokumenty predkladateľ dôsledne nevychádzal z ich obsahu a v niektorých častiach preto vzniká dôvod na opodstatnenú pochybnosť o ich súlade s ústavou, ktorá garantuje nezávislosť súdnictva a sudcov. Musí sa rešpektovať zásadná skutočnosť, že súdna moc, na rozdiel od výkonnej a zákonodarnej moci je najzraniteľnejšou z týchto zložiek štátnej moci a preto je potrebné nezávislosť súdnej moci úzkostlivo strážiť pred bezprostrednými zásahmi, ako aj zásahmi nepriamymi (I. ÚS 54/01). 

Podrobnejšie skutočnosti, ktoré odôvodňujú záver o reálnej možnosti protiústavnosti niektorých navrhovaných zmien sú uvedené vo výhradách k jednotlivým bodom návrhu osobitnej časti novely zákonov. 

K čl. II (týkajúca sa zák. č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich) 
Z dôvodovej správy vyplýva, že základnou črtou predkladanej zákonnej úpravy disciplinárneho konania je nahradenie doterajšieho spôsobu vytvárania disciplinárnych senátov prostredníctvom rozvrhu práce novým mechanizmom upraveným v zákone, ktorý bude zárukou pre zamedzenie akejkoľvek manipulácie pri prideľovaní vecí disciplinárnym senátom, či účelovým zmenám pri ich zložení, a to pri rešpektovaní ústavou garantovaného práva súdnej rady voliť a odvolávať predsedov a členov disciplinárnych senátov. Účelom návrhu zákona podľa predkladateľa je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov a disciplinárneho konania sudcov. 

Predkladateľ k bodom 6, 7 novely uviedol v dôvodovej správe, že nová právna úprava upúšťa od zásad hodnotenia sudcov tak, že priamo zákon bude upravovať detailný postup hodnotenia sudcov. Schválenie zásad hodnotenia sudcov súdnou radou sa stáva teda bezpredmetným. 

Konštatoval, že zásady hodnotenia schvaľuje (podľa zákona) súdna rada po predchádzajúcom súhlase (dohode) ministra spravodlivosti, pričom táto právna úprava je účinná od roku 2002, ale k dnešnému dňu niet takto schválených zásad hodnotenia sudcov. 

Považuje za oprávnenú požiadavku sudcov na individuálny prístup k posudzovaniu ich činnosti a k tomuto účelu smeruje znovuzavedenie periodického hodnotenia sudcov tým, že sa mu dá reálny obsah, ktorý v podobe jeho výsledkov bude verejne prístupný. Zavádza nový právny inštitút (ročný štatistický výkaz sudcu), účelom ktorého je vytvoriť mechanizmus, ktorým sa každoročne bude sledovať výkonnosť sudcu v ním vybavenej agende (primárne kvantitatívne ukazovatele), pričom výkaz bude podkladom pre hodnotenie sudcu. Nejde tu o hodnotenie práce sudcu, ale o špecifickú formu štatistického zisťovania stupňa výkonnosti sudcu. 

Navrhovaná formulácia § 27 (upravujúca vyhotovenie ročného štatistického výkazu sudcu) ovšem dôsledne nerieši (neupravuje) sledovaný cieľ, t.j. zabezpečiť individuálny prístup k posudzovaniu činnosti sudcu vykazovaním stupňa výkonnosti sudcu. 

Výkaz neobsahuje totiž údaje o výkone inej činnosti, ktorá je rovnocenná s výkonom súdnictva a ktorá je realizáciou zákonom uložených povinností sudcu v rámci súdnictva, ktoré je pre zabezpečenie chodu nezávislého súdnictva bezpodmienečne nutné. Ide o realizáciu povinností a práv v rámci výkonu správy súdov, samosprávy súdov, disciplinárnych senátov, revíznych oddelení, grémií a kolégií, a pri činnosti ústavného orgánu súdnej moci, t.j. súdnej rady. 

Výkon týchto oprávnení a povinností bol v predchádzajúcej úprave uvedený ako činnosť rovnocenná s výkonom súdnictva (§ 27 ods. 7 cit. zák.). Vynechanie týchto činností z výkazu (z kvantitatívnych ukazovateľov), ktoré sú rovnocenné výkonu súdnictva vylúči požadovaný individuálny prístup k posudzovaniu činnosti každého sudcu a prejaví sa neobjektívnym spôsobom i na zvolenom postupe hodnotenia sudcu v zmysle § 27 ods. 3 (vylúči sa komplexné hodnotenie všetkých činností sudcu vykonávaných v rámci súdnictva). 

Zavedenie zákonných kritérií zákonodarcom na hodnotenie sudcu likvidáciou (odstránením) doterajšej pôsobnosti súdnej rady je ústavne veľmi problematické. 

Kompetencia súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, schvaľovať aj zásady hodnotenia sudcov, vyplýva zo zámeru ústavodarcu (v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g/ ústavy), keďže splnomocnil ústavodarca zákonodarcu upraviť ďalšiu pôsobnosť súdnej rady zákonom (ustanoví zákonom). 

V zákone o súdnej rade v § 4 ods. 2 bolo upravené oprávnenie súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, ďalej schvaľovať zásady hodnotenia sudcov (písm. b/ cit. zák.). 

Ústavný súd posudzoval napadnutú protiústavnosť § 4 ods. 2 zák. č. 185/2002 Z. z., a to v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“ v stanovisku PL.ÚS 10/05 - str. 65, kde uviedol nasledovné - k namietanému nesúladu § 4 ods. 2 v namietanej časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“ treba najprv uviesť, že protiváhou návrhov ministra spravodlivosti podľa napadnutého ustanovenia je, že konečné rozhodnutie, hoci po dohode s ministrom. patrí súdnej rade ... neovplyvňuje to ústavné postavenie súdnej rade, lebo jej rozhodovanie je úplne nezávislé a dokonca aj po dohode s ministrom spravodlivosti môže dôjsť k tomu, že napríklad návrh niektorých zásad nebude schválený. 

Z uvedeného je zrejmé, že ústavný súd v rámci danej pôsobnosti súdnej rady, aby sa zabezpečilo jeho ústavou požadované postavenie, považoval za súladné s ústavou, ak súdna rada má rozhodujúce postavenie aj pri schvaľovaní zásad hodnotenia sudcov. 

Navrhované riešenie odníma doterajšiu pôsobnosť súdnej rade, čím sa obsahovo zasahuje do ústavného postavenia súdnej rady, ktoré nepochybne predpokladá uplatnenie zásadného vplyvu (ako uvádza dôvodová správa) alebo (inak vyjadrené) reálneho vplyvu súdnej rady v rozhodujúcom procese týkajúcom sa ustanovenia sudcov, ich odvolávania alebo prideľovania a prekladania. Podľa ústavodarcu totiž „zmyslu obsahového naplnenia princípu nezávislosti súdnictva a jeho oddelenia od ostatných štátnych orgánov štátu zodpovedá aj ustanovený okruh kompetencií, ktorý zabezpečuje jej zásadný vplyv na riešenie najzákladnejších a pre organizáciu, výkon a správu súdnictva existenčných otázok (dôvodová správa k novele ústavy z roku 2001)“. Medzi takéto otázky nepochybne patria rozhodnutia čo sa týka výberu, kariérneho postupu a služobného pomeru sudcov, vrátane jeho skončenia, t.j. zániku funkcie sudcu. Úlohou súdnej rady je teda zabezpečiť legitimitu sudcovskej moci ... súčasťou legitimity sudcov je aj vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup sudcov...“ (PL.ÚS 10/05, str. 38). 

Tým, že zákonodarca má svojou kompetenciou upraviť všetky kritéria, ktoré majú reálny (zásadný) dopad na kariérny a služobný postup sudcov je vylúčené, aby súdna rada uplatnila ústavou požadovaný reálny vplyv v tomto rozhodovacom procese (ustanovenie sudcov, prideľovanie, odvolávanie, prekladanie). Nie je tým náležite zabezpečená legitimita sudcov, t.j. vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup. Navrhovaným riešením je vytvorený zákonný priestor na také postavenie súdnej rady, ktoré je potrebné charakterizovať len ako „symbolické“, čo je z hľadiska ústavy neakceptovateľný zásah do nezávislosti súdnictva. 

Riešenie otázky schválenia zásad hodnotenia sudcov, vzhľadom i na rozhodnutia ústavného súdu, má byť preto ponechané v spoločnej kompetencii (súdnej rady a ministra spravodlivosti, ktorý má kompetencie v oblasti zabezpečenia podmienok výkonu súdnictva). 
Odňatie tejto právomoci súdnej rade ruší (likviduje) rovnováhu vplyvu súdnej moci a vytvára riešenie, ktoré je výrazom nerešpektovania ústavného postavenia súdnej rady v otázkach nezávislosti a legitimity sudcovskej moci. 

Ak ešte nedošlo k schváleniu zásad hodnotenia sudcov súdnou radou, ktorá je zákonom upravená na základe ústavného splnomocnenia, niet žiadnej (faktickej ani právnej) prekážky, aby ministerstvo predložilo návrh zásad hodnotenia sudcov súdnej rade na uzatvorenie dohody a následne súdna rada rozhodla o schválení týchto zásad. Je totiž právne irelevantné zdôvodňovať legislatívnu úpravu skutočnosťou, akým spôsobom využíva súdna rada, ako orgán verejnej moci, svoje oprávnenia (zriedkavo, efektívne, menej efektívne). 

Ústavne súladné je preto len koncipovanie spoločných pravidiel hodnotenia sudcov v súčinnosti orgánu výkonnej moci a súdnej moci tak, aby to zachovalo nezávislosť súdnictva a sudcu pri súčasnom akceptovaní aj odporúčaní medzinárodných štandardov. 

Pasivitu ministerstva spravodlivosti v tejto oblasti nie je možné nahradiť tak, že kompetencie v zásadnej otázke legitimity súdnej moci prejdú z pôsobnosti súdnej rady na zákonodarcu (ide o nerešpektovanie princípu deľby moci v právnom štáte). 

K obsahu navrhovaného riešenia hodnotenia sudcu (bod 7) 
Obsah hodnotenia sudcu musí prioritne rešpektovať medzinárodné štandardy, ktoré sú prijímané za účelom dôslednej realizácie zabezpečenia nezávislosti súdnictva a práva občana na nezávislý a nestranný súd v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy a čl. 6 ods. 1 Dohovoru, ktorým je naša republika viazaná. 

Medzinárodné štandardy k uvedenej otázke uvádzajú nasledovné: 

V bode 58 Odporúčania Výboru ministrov Rady Európy zo 17.11.2010 (týkajúce sa hodnotenia sudcov) je uvedené „V tých štátoch, v ktorých súdne orgány vytvorili systém hodnotenia sudcov, takéto systémy musia byť založené na objektívnych kritériách, ktoré sú zverejnené. V rámci hodnotenia majú mať sudcovia možnosť vyjadriť svoj názor na ich aktivity, ako aj na vyhodnotenie týchto aktivít, prípadne namietnuť takéto hodnotenie na nezávislom orgáne, resp. na súde“. 

V bode 4.1 Európskej charty štatútu sudcov z roku 1998 (upravujúceho kariérny postup) je uvedené „ ... v prípade, že systém povyšovania nevychádza z počtu odpracovaných rokov, zakladá sa výlučne na kvalitách a pracovných výsledkoch dosiahnutých sudcom pri výkone jemu zverených úloh a zistených pomocou objektívnych hodnotení vykonaných jedným alebo niekoľkými sudcami a prediskutovaných s dotknutým sudcom. Rozhodnutia súvisiace s hodnotením sudcov potom prijíma orgán uvedený v odseku 1, 3 alebo sa prijímajú na jeho návrh alebo s jeho súhlasom. Sudcovia, ktorí nie sú navrhnutí na povýšenie, musia mať právo podať sťažnosť uvedenému orgánu.“ 

Podľa bodu 1 všeobecných zásad (bod 1.3) štatút predpokladá, že všetky rozhodnutia týkajúce sa výberu, prijímania, ustanovenia do funkcie, kariérneho postupu alebo skončenia výkonu sudcovskej funkcie sa prijímajú za účasti orgánu, ktorý je nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci a ktorého aspoň polovicu tvoria sudcovia zvolení ostatnými sudcami spôsobom, ktorý zaručuje čo najširšie zastúpenie členov sudcovského zboru. 

Z dôvodovej správy k tejto úprave vyplýva, že „charta obmedzuje kritéria pri povyšovaní sudcov výlučne na kritéria kvality a výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností uplatňované prostredníctvom objektívneho hodnotenia, ktoré vykonáva jeden alebo niekoľko sudcov a ktoré sa prediskutujú s hodnoteným sudcom. Rozhodnutia o povýšení sa potom robia na základe týchto hodnotení v súlade s návrhom nezávislého orgánu uvedeného v bode 1.3. Výslovne sa ustanovuje, ktorý po skončení procedúry hodnotenia nebol navrhnutý na ustanovenie do vyššej funkcie, musí mať právo predložiť svoj prípad uvedenému nezávislému orgánu. 

Podľa bodu 9 Magny charty sudcov (Poradná rada európskych sudcov CCJE (2010) - v časti záruky nezávislosti je uvedené „súdna moc musí byť zapojená do všetkých rozhodnutí, ktoré ovplyvňujú postup v súdnych funkciách (organizácie súdov, procedúry, iná legislatíva). 

Podľa bodu 4 (upravujúceho sudcovskú nezávislosť súdnictva) „sudcovská nezávislosť musí byť zaručená pokiaľ ide o sudcovskú činnosť a najmä pokiaľ ide o prijímanie, vymenovanie až po odchod sudcu do dôchodku, povýšenie, nezosaditeľnosť, školenie, sudcovskú imunitu, disciplinárne potrestanie, odmeňovanie a financovanie súdnictva“. 

Z uvedených odporúčaní je jednoznačne zrejmé, že kritériá sa musia týkať len výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností (nielen rozhodovacej činnosti), ktoré sú objektívne a vopred stanovené. 

Postup hodnotenia pripúšťa len hodnotenie sudcu sudcami pri súčasnom zabezpečení práva hodnoteného namietať hodnotenie na súdnom orgáne, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci (tieto kritériá spĺňa ústavou konštituovaná súdna rada). 

Pre dôsledné zabezpečenie nezávislosti súdnictva je potrebné, aby hodnotitelia dôsledne vychádzali z nevyhnutnosti rešpektovania ústavnej úpravy o nezávislosti rozhodovania sudcu (čl. 144 ústavy, § 2 zák. č. 385/2000 Z.z.). 

Pri úprave obsahu hodnotenia sudcov je potrebné vychádzať aj z argumentov, ktoré uviedli účastníci v konaní ústavného súdu (PL.ÚS 10/05), kde bolo napadnuté aj ustanovenie upravujúce skutočnosť, že disciplinárnym previnením je nepreukázanie požadovaných výsledkov podľa zásad hodnotenia sudcov schválených podľa osobitného predpisu, na základe hodnotenia práce sudcu, ktoré bolo uvedené v § 160 ods. 1 písm. c/ zák .č. 385/2000 Z.z. z dôvodu, že s účinnosťou od 1.1.2009 uvedené ustanovenie § 27 ods. 1 písm. a/ zákona o sudcoch a prísediacich bolo vypustené. 

Ústavný súd Slovenskej republiky preto dospel k záveru, že norma, ktorá bola napadnutá, bola z hľadiska obsahu návrhu vyprázdnená a dôvody ústavnosti stratili základný argument (materiálny základ) a preto v tejto časti nemožno návrhu vyhovieť. 

Z argumentácie účastníkov konania a vedľajších účastníkov (Národná rada Slovenskej republiky, vláda Slovenskej republiky) vyplývajú ich stanoviská, ktoré v niektorých oblastiach boli zhodné. 

Národná rada Slovenskej republiky konštatovala súhlas s tým, že odborná spôsobilosť sudcu vedľa jeho mravnej integrity je nespochybniteľným predpokladom riadneho výkonu jeho funkcie a preto je potrebné jej klásť mimoriadny dôraz. Stotožnila sa s navrhovateľom (generálnym prokurátorom), že snaha zákonodarného zboru dosiahnuť kvalitatívne vyššiu úroveň sudcovského zboru sa považuje za legitímnu. Bolo konštatované, že generálny prokurátor zastával stanovisko, že zákonodarca musí zvoliť na dosiahnutie tohto cieľa také právne prostriedky, ktoré rešpektujú základné ústavné princípy nášho štátu. Uviedol aj to, že nepovažuje postup hodnotenia za protiústavný, pretože základom hodnotenia sú stanoviská súdnych orgánov a okrem toho je právna ochrana sudcu dostatočne garantovaná. 

Vláda Slovenskej republiky, ako vedľajší účastník, uviedla, že niet sporu o tom, že výkonná moc by nemala disponovať nástrojmi na zastrašovanie sudcov a vyvíjanie tlaku na nich. Súhlasila s generálnou prokuratúrou, že ingerencia iného orgánu verejnej moci a osobitne výkonnej moci musí byť minimalizovaná, z tohto pohľadu však treba vziať do úvahy aj to, že kritériá hodnotenia sudcu prijíma súdna rada, o ktorej ani navrhovateľ nepochybuje, že je garantom sudcovskej nezávislosti a že je oddelená od výkonnej moci. 
Zo stanovísk týchto účastníkov konania pred ústavným súdom je zrejmé, že základom hodnotenia majú byť stanoviská súdnych orgánov a je daná garancia sudcovskej nezávislosti a kritériá hodnotenia sudcu prijíma súdna rada. 

K návrhu § 27a až § 27g (hodnotenie sudcu) 
Návrh na obligatórne hodnotenie každého sudcu každých 5 rokov nie je možné považovať za vecne správne. 

Nerešpektuje odlišnosť postavenia sudcov jednotlivých stupňov súdov v rámci súdnictva (súdy prvostupňové – okresné, súdy odvolacie – spravidla krajské súdy a najvyšší súd – čl. 143 ods. 1 ústavy). 

Je nepochybné, že sudca najvyššieho súdu predstavuje vrchol odbornej spôsobilosti pri realizácii výkonu súdnictva. Je preto obsahovo neprípustné, aby sudcovia najvyšších súdov podliehali akémukoľvek hodnoteniu svojej odbornej spôsobilosti. Zvolený postup neopodstatnene spochybňuje odbornú spôsobilosť sudcov najvyššieho orgánu výkonu súdnictva. 

Hodnotenie by malo byť teda prípustné len u sudcov nižších stupňov súdov (okresné a krajské súdy), pričom aj medzi týmito súdmi je potrebné zaviesť rozdielny režim z hľadiska počtu hodnotení. 

Sudcovia krajských súdov preukázali totiž odbornú schopnosť byť sudcami odvolacieho súdu na základe dlhoročnej rozhodovacej činnosti, kedy boli pozitívne hodnotení odvolacími i dovolacími súdmi a úspešne absolvovali výberové konanie v rámci kariérneho postupu na súd vyššieho stupňa. 

Je preto nelogické (proti sledovanému účelu) realizovať aj u týchto sudcov hodnotenie vždy po 5 rokoch. Vzhľadom na fyzický vek, ktorý majú sudcovia krajských súdov, malo by byť prípustné vykonanie hodnotenia maximálne na dve obdobia. 

U sudcov okresných súdov vzniká pochybnosť, či sa má realizovať hodnotenie počas celého obdobia výkonu sudcovskej funkcie, ktorá trvá spravidla 35 rokov (funkcia sudcu vzniká najskôr pri 30. roku veku a zaniká spravidla pri 65. roku veku), čo by vyžadovalo absolvovať celkovo 7 hodnotení. Je potrebné totiž zohľadniť skutočnosť, že ak sudca dlhodobo na súde prvého stupňa (napríklad 20 rokov) dosahuje pri hodnoteniach (štyri hodnotiace obdobia) pozitívne výsledky, je nereálne, že by si náležite nezabezpečoval aj na ďalšie obdobie výkonu svojej funkcie svoju veľmi dobrú odbornú spôsobilosť preukázanú veľmi dlhou praxou. 

Hodnotenie sudcov prvého stupňa malo by byť obmedzené maximálne na štyri hodnotiace obdobia. 

K návrhu zavedenia hodnotenia sudcov 
Navrhované riešenie o tom, že hodnotiteľmi budú predsedovia grémií a kolégií, je vzhľadom na vyššie uvedené odporúčania, koncepčne akceptovateľné (sudcovia, ktorí nie sú súčasťou správy súdov). 

Je preto zarážajúce, že sa v novele navrhuje vykonávanie hodnotenia predsedom súdu v situácii, ak predseda grémia a kolégia nie je zvolený (§ 27b ods. 2). 

Uvedené ustanovenie popiera medzinárodné odporúčania, že hodnotenia majú byť vykonané súdnymi orgánmi, ktoré nie sú závislé na správe súdov. Uvedené ustanovenie by malo byť upravené tak, že v tejto procesnej situácii vykoná hodnotenie namiesto predsedu kolégia alebo grémia sudca, ktorého na túto skutočnosť poverí plénum, resp. grémium alebo kolégium príslušného súdu. 

Za vhodné riešenie je možné považovať skutočnosť, že prieskum vykoná trojčlenná komisia určená sudcovskou radou súdov, pričom sa prihliada aj na rozhodnutia odvolacích, dovolacích senátov, stanoviská hodnotiteľov a príslušné sudcovské rady. 

Navrhovaná úprava nedôsledne upravuje oprávnenie sudcu brániť sa proti negatívnemu hodnoteniu (hodnotenie nevyhovujúci). 

Z navrhovaného postupu v § 27e ods. 4, § 27g vyplýva, že osoba, ktorá vykonáva hodnotenie, ak nevyhovie úplne námietkam sudcu, sudcovská rada súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu zaujme k sporným otázkam stanovisko, ktoré sa pripojí k hodnoteniu sudcu. Osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, môže (t.j. nemusí) na základe stanoviska sudcovskej rady zmeniť hodnotenie sudcu. Ak zmení hodnotenie sudcu, takto zmenené hodnotenie sudcu je konečné. Konečné hodnotenie sudcu, vrátane stanoviska sudcovskej rady, sa v plnom znení zverejňuje na webovej stránke ministerstva spravodlivosti. 

V situácii, ak bolo hodnotenie nevyhovujúce (ktoré zakladá disciplinárne previnenie sudcu) nie je zásadne vyriešené právne postavenie sudcu, ak je rozpor medzi hodnotením vydaným osobou, ktorá hodnotí sudcu a stanoviskom sudcovskej rady (zásadný rozpor medzi týmito dvoma orgánmi). 
Ak totiž vyhovie niektorým námietkam sudcovská rada, vôbec nie je upravené, aký to má právny dôsledok pre výsledok hodnotenia. Z uvedeného vyplýva potreba úpravy riešenia uvedenej situácie. 

Rešpektujúc odporúčania o práve sudcu brániť sa proti negatívnemu rozhodnutiu, je potrebné zaviesť procesne, že námietky sudcu proti hodnoteniu majú odkladný účinok. 

Za ústavne konformné a v súlade aj s vyššie uvedenými odporúčaniami, je možné považovať len zavedenie oprávnenia súdnej rady v tejto konfliktnej situácii rozhodovať o vecnej správnosti alebo nesprávnosti negatívneho rozhodnutia (hodnotenie so stupňom nevyhovujúci). Keďže uvedené hodnotenie má za následok disciplinárny postih sudcu a vedie, po troch nevyhovujúcich hodnoteniach, k zániku ústavnej funkcie rozhodnutím disciplinárneho súdu, ide o zánik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Ústavne akceptovateľným ochrancom nezávislosti súdnictva a sudcov je len súdna rada, ktorá zabezpečuje legitimitu sudcovskej moci aj v otázke zániku funkcie sudcu, ako to vyplýva z viacerých nálezov ústavného súdu. 

Vhodným riešením je zavedenie oprávnenia súdnej rady potvrdiť, meniť alebo zrušiť rozhodnutie, keďže pôsobnosť súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 ústavy slúži na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci od moci výkonnej (PL.ÚS 17/08). Nedostatočné by bolo len oprávnenie na zrušenie rozhodnutia (kasačný princíp). Takáto úprava by zaviedla možnosť kontroly a účinného zásahu súdnej rady, ktorému je zverená pôsobnosť v oblasti zabezpečenia nezávislosti súdnictva a jeho oddelenia od iných štátnych mocí. Právne garancie osôb, ktorých úlohou je vykonávať súdnictvo, sú totiž ingerentnou súčasťou právnych záruk ochrany súdnych orgánov pred možnými vonkajšími zásahmi alebo nátlakom, ktorý by bol spôsobil ohrozenie nezávislosti a nestrannosti súdneho rozhodovania (PL.ÚS 17/08) . 

Pri stanovení súčtu bodov, ktoré by mali odôvodňovať stupeň nevyhovujúci je vhodné ho znížiť na počet 51 a menej. Ak vychádza predkladateľ z úvahy, že výborný je ten, čo dosiahne stanovenú hranicu maximálne 100 bodov, nevyhovujúci by mal mať ten, ktorý dosiahne len minimálne nad hranicu polovice týchto bodov (t.j. 51 bodov). 

K čl. II bodom 9, 10 (§ 28 ods. 4, 10) 
Predmetný návrh upravuje, že výberové konanie sa uskutočňuje v súlade so zásadou rovnakého zaobchádzania ustanovenú osobitným predpisom, ktorým je všeobecne záväzný predpis, ktorý vydá ministerstvo spravodlivosti. 

Vzhľadom na vyššie uvedené argumenty týkajúce sa podmienok záruk legitimity súdnej moci, môže dôjsť k jej zabezpečeniu len pri zachovaní zásadného vplyvu ústavného orgánu reprezentujúceho nezávislé súdnictvo na výber funkcie sudcu. 

Je neakceptovateľné, aby do výberového konania zasiahol výlučne v základnom stupni (pri stanovení pravidiel a kritérií) všeobecne záväzným právnym predpisom len predstaviteľ výkonnej moci (minister spravodlivosti). 

Takáto úprava vylučuje splnenie (rešpektovanie) zámeru ústavodarcu zákonodarcom popieraním účelu ústavnej úpravy, keďže pôsobnosť súdnej rady má slúžiť na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci. Rešpektujúc skutočnosť, že podľa stanoviska ústavného súdu legitimita súdnej moci je oblasťou, kde má mať rozhodujúci vplyv súdna rada, dochádza obsahovo k jeho popretiu, ak zákonodarca výlučne zverí oprávnenie výkonnej moci na určenie pravidiel a spôsob výberového konania na vznik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Pri takejto právnej úprave súdna rada by nemala žiadnu právnu a faktickú možnosť ovplyvniť podstatnú okolnosť pre výberové konania, ktorými sú určenie pravidiel (kritérií) a spôsobu výberu ústavného činiteľa. Je to v príkrom rozpore aj s odporúčaním Valného zhromaždenia Európskej siete súdnych rád (ENCJ) z júna 2011 bod 3.4 „súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie“. 

Túto pripomienku uplatňuje Súdna rada ako pripomienku zásadnú. 

K čl. II bodu 12 (§ 30 ods. 13) 
Predkladateľ navrhuje uvedenú zákonnú úpravu z dôvodu, aby sa vytvorila informačná báza pre správcu rozpočtovej kapitoly v prípade, ak ho žaluje iný orgán verejnej moci. 

Navrhovaná úprava je nadbytočná a vyvoláva pochybnosti o ústavnosti úpravy. 

Tento cieľ sa dá dosiahnuť aj za súčasných právnych podmienok bez akýchkoľvek problémov. Ak totiž sudca (ako iný orgán verejnej moci) podal proti ministerstvu alebo proti štátu žalobu, vždy sa žalovaný dozvie spôsobom upraveným procesným predpisom (Občiansky súdny poriadok) o podaní žaloby, keďže súd má povinnosť doručiť žalobu vždy na vyjadrenie žalovanému. V prípade, ak chce ministerstvo urýchliť získanie uvedenej informácie, má oprávnenie uložiť predsedom súdov (podradený orgán v správe súdnictva), aby túto informáciu vždy poskytol v čase, keď bude predmetná žaloba na príslušný súd podaná. 

Zároveň sú značné pochybnosti, či sa dôsledne rešpektuje čl. 13 ods. 1 ústavy, keďže povinnosti možno ukladať zákonom alebo na základe zákona, v jeho medziach a pri zachovaní základných práv a slobôd. 

Ak by mal mať sudca upravenú ako svoju základnú povinnosť poskytnúť informáciu o tom, že podal žalobu, ktorej neplnenie zakladá disciplinárnu zodpovednosť v zmysle § 160 ods. 1 písm. a/ zák. č. 385/2000 Z. z., bol by postihovaný v súvislosti s realizáciou svojho neodňateľného práva na súdnu ochranu v zmysle čl. 46 ods. 1 ústavy, čo je v právnom štáte neakceptovateľné (zavedenie disciplinárnej zodpovednosti v súvislosti s realizáciou ústavou garantovaného práva). 

Túto pripomienku uplatňuje Súdna rada ako pripomienku zásadnú. 
Pripomienka k bodu 18 
Úprava oprávnenia predsedu súdu vybaviť napomenutím priestupok aj mimo disciplinárneho konania, len ak podľa osobitných zákonov bude pokuta nižšia ako 100,00 eur, nie je náležitá. Ide o veľmi nízku hranicu, ktorá nepreukazuje zvýšený stupeň spoločenskej nebezpečnosti. Mala by byť preto upravená vyššia hranica zohľadňujúca aj materiálne zabezpečenie sudcu (napríklad do 300,00 eur). 

K čl. I 
Bod 1 (§ 4 ods. 2) – žiadame vypustiť 
Predkladateľ v odôvodnení tejto časti novely uvádza, že právomoc súdnej rady schvaľovať svoje zásady podľa § 4 ods. 2 zákona č. 185/2002 Z.z. je zákonnou právomocou súdnej rady. Konštatuje, že súdna rada de facto nahrádza činnosť, ktorá môže byť v právnom štáte zverená jedine zákonodarnému orgánu. Navrhuje sa preto vypustiť oprávnenie súdnej rady schvaľovať zásady výberových konaní a hodnotenia sudcov, pričom ich pôvodne zamýšľaný obsah bude inkorporovaný do všeobecne záväzných právnych predpisov, zákona a vyhlášky vydanej na jeho vykonanie. 
Tvrdenie predkladateľa, že právomoc súdnej rady schvaľovať zásady je činnosť, ktorá nahrádza, ktorá môže byť zverená jedine zákonodarnému orgánu, lebo ide o právomoc súdnej rady, je vecne neakceptovateľné, pričom súčasne je obsahovo zásahom do ústavodarcom ustanovenej pôsobnosti súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 ústavy. 
Z čl. 72 ústavy vyplýva, že Národná rada Slovenskej republiky je jediným ústavodarným a zákonodarným orgánom Slovenskej republiky. Podľa čl. 120 ods. 1 ústavy na vykonanie zákona a v jeho medziach môže vláda vydávať nariadenia. Z uvedeného vyplýva, že vláda nemôže vydať všeobecne záväzné právne predpisy, ktoré národná rada neupravila zákonom. Ústava splnomocnila vládu mať širšiu normotvornú kompetenciu, pretože ju oprávňuje vydať nariadenia na vykonanie zákona. Ministerstvá a iné orgány štátnej správy môžu normotvornú pôsobnosť podľa čl. 123 ústavy uplatniť len vtedy, ak ich Národná rada Slovenskej republiky v zákone výslovne splnomocní vydať všeobecný záväzný právny predpis na vykonanie tohto zákona (viď. PL.ÚS 7/96). 
Z uvedeného vyplýva, že výkonná moc je oprávnená v rámci normotvornej pôsobnosti vydať nariadenie (vláda) alebo vydať všeobecne záväzný právny predpis na vykonanie zákona (ministerstvo a iné orgány štátnej správy). 
Podľa čl. 141a ods. 4 písm. g) ústavy do pôsobnosti súdnej rady patrí ďalšia pôsobnosť, ak tak ustanoví zákon. Na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 ústavy). 
Z nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky PL.ÚS 10/05 (str. 39) vyplýva aj to, že pôsobnosť súdnej rady vzhľadom na to, že ide o kolektívny orgán sa realizuje prostredníctvom štandardných pravidiel prijímania rozhodnutí t.j. v súlade s čl. 141a ods. 5 ústavy, podľa ktorého na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov. 
Je teda zrejmé, že súdna rada rozhoduje o veciach patriacich do jej pôsobnosti uznesením súdnej rady, ako jediným spôsobom rozhodovania, čo je upravené aj v rokovacom poriadku súdnej rady. Uznesenie súdnej rady, ako výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia. Nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým vznikajú, menia sa alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťuje oprávnenia a povinnosti subjektov alebo osobitný druh právneho konania (sp.zn. III.ÚS 79/04). 
Z uvedeného nálezu vyplýva aj to, že ústavná a zákonná úprava nepripúšťa ani možnosť odvolania proti tomuto typu rozhodnutí. Ak sa týka kreovania verejných, resp. ústavných činiteľov, týka sa to aj uznesenia súdnej rady. Tieto rozhodnutia (aj súdnej rady) sa neodôvodňujú a v zásade až na výnimky sa rozhoduje tajným hlasovaním. 
Rokovací poriadok súdnej rady bol interpretovaný Ústavným súdom Slovenskej republiky ako interný normatívny predpis súdnej rady (I.ÚS 79/04). 
Schvaľovanie vyššie uvedených zásad súdnou radou je teda prípustné podľa ústavy len uznesením súdnej rady, ktoré je výsledkom hlasovania orgánu verejnej moci a je teda právnou skutočnosťou verejného práva, kde sa postupuje v zmysle rokovacieho poriadku, ktorý je interným normatívnym predpisom súdnej rady. Z týchto skutočností je nepochybné, že nejde o zákonodarnú právomoc súdnej rady, čiže činnosť, ktorá de facto nahrádza činnosť, ktorá jedine je zverená zákonodarnému orgánu. 
Schvaľovanie zásad je realizované ústavou predpísaným spôsobom, t.j. prijatím uznesenia súdnou radou podľa čl. 141a ods. 5 ústavy a to v oblasti pôsobnosti súdnej rady, ktorú ústava predpokladá v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g) ústavy (ďalšia pôsobnosť ustanovená zákonom), ktorú je možné realizovať len týmto predpísaným postupom (čl. 141a ods. 5 ústavy). 
Je potrebné zdôrazniť, že samotná ústava neurčuje spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti (viď str. 744 komentára ústavy autora Jána Drgonca). 
Ďalšími skutočnosťami, ktoré nepripúšťajú navrhovanú úpravu, ktorá vo svojich dôsledkoch likviduje doterajšiu pôsobnosť súdnej rady zúžením jej pôsobnosti sú aj nasledovné skutočnosti preukazujúce, že dochádza k neodôvodnenému (obsahovo protiústavnému) zásahu do nezávislosti súdnictva a súdnej moci. 
Z čl. 141a ods. 6 ústavy nevyplýva oprávnenie zákonodarcu určovať zákonom podrobnosti o spôsobe rozhodovania členov súdnej rady. Ústavodarca splnomocnil zákonodarcu len na zákonnú úpravu podrobnosti o spôsobe ustanovenia členov súdnej rady, o jej pôsobnosti, o organizácii a o vzťahoch k orgánom správy súdnictva, k orgánom sudcovskej samosprávy. Navrhovaným postupom sa teda nerešpektujú viaceré nálezy Ústavného súdu Slovenskej republiky upravujúce kompetenciu zákonodarcu schvaľovať zákony (PL.ÚS 35/95, PL.ÚS 12/98), z ktorých vyplýva, že ak ide o zákonnú úpravu otázok, ktorá už tvorí predmet ústavnej úpravy, Národná rada Slovenskej republiky je pri prijímaní takýchto zákonov a to bez ohľadu na účel, ktorých sa prijatím sledoval (napríklad úpravy podrobností, podmienky, spôsob) viazaná záväzkom neprekročiť jej medze (t.j. tak jej rozsah, ako aj ďalšie náležitosti tvoriace expressis verbis jej predmet). Problematika, ktorá je predmetom ústavnej úpravy môže byť zmenená, zrušená alebo doplnená len novou ústavou, ale nie zákonnou úpravou. 
Je potrebné prihliadať aj na rozhodnutie Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL.ÚS 10/05 (str. 65), ktorý riešil otázku nesúladu § 4 ods. 2 cit zákona a to v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“. Posudzovalo sa teda, či je opodstatnený návrh na vyslovenie protiústavnosti § 4 ods. 2 zákona o súdnej rade, ak je tu podmienené (t.j. schvaľovanie zásad) „po dohode s ministrom spravodlivosti“. 
Ústavný súd Slovenskej republiky konštatoval „treba najprv uviesť, že protiváhou návrhu ministrom spravodlivosti podľa napadnutého ustanovenia je, že konečné rozhodnutie, hoci po dohode s ministrom patrí súdnej rade.... Neovplyvňuje ústavné postavenie súdnej rady, lebo jej rozhodovanie je úplne nezávislé a dokonca po dohode s ministrom spravodlivosti môže dôjsť k tomu, že napríklad návrh niektorých zásad nebude schválený“. 
Z uvedeného je zrejmé, že Ústavný súd Slovenskej republiky nespochybňoval opodstatnenosť pôsobnosti súdnej rady schvaľovať uvedené zásady po dohode s ministrom spravodlivosti predovšetkým z dôvodu, že je rozhodnutie Súdnej rady nezávislé, keďže môže rozhodnúť aj o neschválení zásad výberových konaní, aj keď dôjde k dohode s ministrom spravodlivosti. Považoval teda za súladné s ústavou, ak má v tejto oblasti rozhodujúce postavenie súdna rada, ktorá je protiváhou návrhov ministra spravodlivosti. 
Navrhovaná zmena vylúči oprávnenie súdnej rady v tejto oblasti podstatným spôsobom vplývať na výberové konanie určením pravidiel (t.j. zásad výberového konania), ako to bolo možné doposiaľ, keďže bude viazaná tým, že zákonodarca splnomocní predstaviteľa výkonnej moci (ministra spravodlivosti), aby všeobecne záväzným predpisom samostatne, bez súčinnosti so súdnou radou, rozhodol o zásadných pravidlách, ktoré vplývajú na vznik sudcovskej funkcie a na kariérny postup sudcu, ako aj pri výbere predstaviteľov správy súdov. 
Navrhované riešenie odňatia doteraz priznanej pôsobnosti súdnej rade je riešením, ktoré výrazne negatívne ovplyvňuje ústavné postavenie Súdnej rady a týmto spôsobom neprípustne zasahuje do nezávislosti súdnictva. 
Nerešpektuje sa teda ústavné postavenie súdnej rady v otázkach nezávislosti a legitimity sudcovskej moci. Súdna rada pri prijatí navrhovanej úpravy, že zásady výberového konania určí výlučne výkonná moc (minister spravodlivosti) zbavuje sa oprávnenia (právomoci) preskúmať takýto postup, ktorý má zásadný vplyv na nezávislosť súdnictva. Obchádza sa obsahovo rozhodnutie ústavného súdu, ktorým sa riešila otázka nezávislosti súdnictva (PL.ÚS 52/99), kde je uvedené „základom nezávislosti súdnej moci je rozdelenie moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. Nezávislosť súdov na iných zložkách štátnej moci predstavuje súčasne určujúcu črtu súdnej moci, ktorou sa podmieňuje riadny výkon jej funkcií. Predpokladá však existenciu ústavných a iných záruk, ktoré chránia súdy a sudcov pred tlakmi a ovplyvňovanie inými zložkami štátnej moci, ale aj pred ovplyvňovaním „zvnútra“ samej súdnej sústavy“. 
Namiesto vyváženého pôsobenia jednotlivých zložiek štátnej moci prostredníctvom vzájomných bŕzd a pák v rámci princípu jej trojdelenia, sa navrhovaným spôsobom nakláňa situácia v prospech výkonnej moci, ktorá výrazne ruší integritu moci súdnej a tak je spôsobilá kontrolovať súdnu moc. 
Súdna rada je ústavným orgánom súdnej moci (vyplýva to z viacerých rozhodnutí Ústavného súdu Slovenskej republiky), ktorý zabezpečuje nezávislé postavenie súdnej moci vo vzťahu k iným orgánom štátu. Podľa ústavodarcu „zmyslu obsahového naplnenia princípu nezávislosti súdnictva jeho oddelenia od ostatných orgánov štátu zodpovedá aj ustanovený okruh kompetencií, ktorý zabezpečuje jej zásadný vplyv na riešenie najzákladnejších a pre organizáciu, výkon a správu súdnictva existenčných otázok. Medzi takéto otázky nepochybne patria rozhodnutia týkajúce sa výberu, kariérneho postupu a služobného pomeru sudcov vrátane jeho skončenia, t.j. zániku funkcie sudcu. V tomto kontexte možno poukázať aj na stanovisko vlády Slovenskej republiky, ako vedľajšieho účastníka v konaní pred ústavným súdom, v ktorom pripúšťa, že úlohou súdnej rady je zabezpečiť legitimitu sudcovskej moci... Súčasťou legitimity sudcov je aj vznik sudcovskej funkcie a kariérny postup sudcov, čo nepochybne predpokladá uplatnenie zásadného vplyvu alebo (inak vyjadrené) reálneho vplyvu súdnej rady v rozhodovacom procese týkajúcom sa ustanovovania sudcov, ich odvolávania alebo prideľovania alebo prekladania. Uvedené neznamená, že vplyv súdnej rady v procese rozhodovania o uvedených otázkach musí byť výlučný, teda že je vylúčené uplatnenie vplyvu, resp. súčinnosti orgánov reprezentujúcich zostávajúce zložky štátnej moci. Nepochybne však vylučuje (z hľadiska ústavnej akceptovateľnosti) také postavenie súdnej rady, ktoré by sa dalo charakterizovať ako „symbolické“ alebo „konzultatívne“.“ (III.ÚS 79/04, PL.ÚS 10/05). 
Z uvedeného vyplýva, že v oblasti týkajúcej sa kreácie a legitimity sudcovskej moci (ustanovovanie sudcov, ich odvolávanie, prideľovanie či prekladanie, tvorba disciplinárnych senátov) má byť súdna rada relevantným mocenským prvkom uplatňujúci zásadný, resp. reálny vplyv v rozhodovacom procese orgánu súdnej moci (PL.ÚS 10/05). 
Navrhované riešenie preukazuje, že v zásadnej otázke legitimity sudcov bude mať rozhodujúci a výlučný vplyv len výkonná moc (minister spravodlivosti), ktorá svojim všeobecným záväzným predpisom určí postup výberu osôb a kritériá na výber osôb (pravidlá určené výlučne výkonnou mocou). 
Odstránenie ingerencie súdnej rady vylučuje, aby bolo možné zabezpečiť jej reálny a vyžadovaný zásadný vplyv na celý proces vzniku sudcovskej funkcie a kariérneho postupu sudcov všeobecných súdov. Je absolútne nepostačujúce, ak súdna rada bude len v pozícii, že bude podľa pravidiel výlučne prijatých výkonnou mocou (ktoré budú mať charakter všeobecného záväzného predpisu) rozhodovať následne (podľa kritérií výkonnej moci) v zásadných otázkach legitimity súdnej moci. 
Navrhované riešenie je preto neprijateľným zásahom do postavenia súdnej rady, ako ústavného orgánu, ktorý má dôsledne zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k orgánom výkonnej i zákonodarnej moci. 

Túto pripomienku uplatňuje Súdna rada ako pripomienku zásadnú. 

K čl. I 
K bodom 3,4,5 
Predkladateľ navrhuje zaviesť zákaz hlasovania per rollam (body 2 a 3), ako nežiaduci spôsob hlasovania, ktorý je upravený len v rokovacom poriadku súdnej rady, bez akejkoľvek zákonnej opory. Navrhovaným postupom sa vyrieši problém transparentnosti a otvorenia systému rozhodovania Súdnej rady. 

Uvedená argumentácia je účelová a vecne neopodstatnená. 

Spôsob hlasovania určený v rokovacom poriadku súdnej rady má totiž výslovnú oporu v čl. 141a ods. 5 ústavy v tom zmysle, že ide o Ústavným súdom Slovenskej republiky akceptovateľný interný normatívny predpis súdnej rady (III.ÚS 79/04). Ústava neurčuje výslovný spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti, keďže podmienkou prijatia uznesenia je súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov súdnej rady. 
Zároveň čl. 141a ods. 6 ústavy takýto navrhovaný postup nepripúšťa, keďže nesplnomocňuje ústavodarca zákonodarcu ustanoviť zákonom spôsob rozhodovania Súdnej rady (vzhľadom na doslovné znenie čl. 141a ods. 6 ústavy). Dôvody uvedené predkladateľom sú preto neakceptovateľné (na určenie spôsobu rozhodovania súdnej rady zákonom alebo všeobecne záväzným právnym predpisom). 
Navrhované riešenie je aj v rozpore s Odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy R (94) 12 a to bodu 1 (všeobecné princípy týkajúce sa nezávislosti sudcov), bodu 2 písm. c), kde je konštatované, že orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. 
Tento dokument bol pritom akceptovaný ústavodarcom pri prijímaní novely ústavy v roku 2001, kde konštatoval, že naša ústava v súlade aj s týmto odporúčaním zabezpečuje nezávislosť súdnictva. 
Návrh je v príkrom rozpore s oprávnením takéhoto nezávislého orgánu (rozumej súdnu radu, ktorá je ústavne nezávislá od výkonnej a zákonodarnej moci) výlučne (sám) rozhodovať o svojich vlastných procedurálnych pravidlách (je to splnené tým, že Súdna rada opodstatnene schvaľuje vlastný rokovací poriadok (rovnako ako Národná rada Slovenskej republiky – zákon č. 350/1996 Z.z., alebo vláda – rokovací poriadok schválený uznesením č. 512 z 13. 6. 2001) na zabezpečenie procesu jeho rozhodovania v oblasti svojej pôsobnosti). 
Benátska komisia vo svojom stanovisku z marca 2010 v časti IV (závery) v bodoch 2 a 4 uviedla okrem iného „všetky rozhodnutia týkajúce sa menovania sudcov, služobného postupu sudcu by mali byť opodstatnené a do úvahy by mala byť vzatá diverzita súdnictva ako celku. Vhodnou metódou garantovania nezávislosti súdnictva je skutočnosť, že nezávislá súdna rada má rozhodujúci vplyv na rozhodnutia týkajúce sa vymenovania sudcov, ako i služobného postupu. 
V bode 26 Odporúčania je uvedené „Súdne rady sú nezávislé orgány zriadené zákonom alebo na základe ústavy, usilujú sa o zabezpečenie nezávislosti súdnictva a jednotlivých sudcov a tým podporujú efektívne fungovania súdneho systému“. 
V kapitole VI (Postavenie sudcu) uvádza v bode 46 „orgán, ktorý rozhoduje o výbere a o kariérnom postupe sudcov musí byť nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci“. 
Podľa bodu 64 rozhodnutia týkajúce sa výberu a kariérneho postupu sudcov musia byť tieto založené na objektívnych kritériách vopred stanovených zákonom alebo príslušnými orgánmi. Z uvedeného je zrejmé, že odporúčanie považuje za nutné, aby súdna rada, ako nezávislý orgán, vopred stanovila objektívne kritériá týkajúce sa výberu a kariérneho postupu sudcov. 
Magna charta sudcov (prijatá Poradnou radou európskych sudcov - CCJE (2010) 3) upravila v bode 13 (orgán zodpovedný za zabezpečenie nezávislosti) nasledovné „Na zabezpečenie nezávislosti sudcov má každý štát vytvoriť súdnu radu alebo iný osobitný orgán, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci, vybavený širokými kompetenciami pre všetky otázky týkajúce sa jeho štatútu, rovnako ako organizácie fungovania a obrazu súdnych inštitúcií“. 
Z uvedeného vyplýva, že sa považuje za správne, aby súdna rada mala široké kompetencie aj pre otázky týkajúce sa jej štatútu, t.j. aj spôsobu jej rokovania a rozhodovania. 
V časti nezávislosť súdnictva (body 2 a 4) je uvedené „sudcovská nezávislosť a nestrannosť sú nevyhnutné predpoklady pre fungovanie súdnictva. Nezávislosť súdnictva musí byť štatutárne, funkčné a finančné. Sudcovská nezávislosť musí byť zaručená pokiaľ ide o súdnu činnosť, a najmä pokiaľ ide o prijímanie, menovanie až do veku odchodu do dôchodku, povýšenie, nezosaditeľnosť, školenie, sudcovskú imunitu, disciplinárne potrestanie, odmeňovanie a financovanie súdnictva“. 
V zmysle bodov 5 až 12 „rozhodnutie o výbere, o vymenovaní a kariére musia byť založené na objektívnych kritériách a prijatý subjekt zodpovedá za zabezpečenie nezávislosti“. 
Valné zhromaždenie európskej siete súdnych rád (ENCJ) prijala Odporúčanie súdnym radám na svojom rokovaní v júni 2011, kde je okrem iného uvedené „súdne rady by mali mať ústavný status, aby zaistili nezávislosť súdnictva od všetkých ostatných mocí a zabezpečuje efektívnu samosprávu (bod 1. 4)“. 
Pokiaľ ide o právomoci súdnej rady, ktoré by mali spadať pod autoritu súdnej rady, je poradie dôležitosti nasledovné: 1. vymenovanie a kariéra sudcov, 2. justičné vzdelávanie, 3. disciplína, ... (bod 3.1). 
Podľa bodu 3.3 (týkajúci sa výberu a kariérneho rastu sudcov) je najširšie uznávaná právomoc súdnej rady spočívajúca vo vymenovaní sudcov. Súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie až do dôchodku (bod 3.4). 
Z uvedeného vyplýva, že súdna rada podľa tohto medzinárodného štandardu má rozhodovať (participovať) už od samotného začiatku procesu, keď uchádzač žiada o prijatie do ústavnej funkcie sudcu. 
Je vylúčené, aby táto právomoc súdnej rady bola v plnom rozsahu akceptovaná, ak len výkonná moc samostatne určí pravidlá výberu osôb a procesu výberu o vstup do sudcovskej profesie. 
V bode 7 (Záver odporúčania) je uvedené „súdne rady zohrávajú kľúčovú úlohu súdnictva, komunikujú so spoločnosťou na všetkých úrovniach. Rozšírené konštitucionalizovanie rád, ako ručiteľov sudcovskej nezávislosti, treba podporovať, ako optimálny prostriedok zabezpečenia nezávislého výkonu súdnictva ako aj nezávislé vyjadrenie stanovísk rady (bod 7.1)“. 
Navrhované legislatívne riešenie obsahovo nekorešponduje (je v rozpore) s citovaným odporúčaním Európskej siete súdnych rád. 
Budapeštianska rezolúcia ENCJ s názvom „Samospráva súdnictva: vyváženie nezávislosti a zodpovednosti“ (prijatá 21- 23.5.2008) taktiež ustanovila, že nasledujúce úlohy by mali spadať do pôsobnosti súdnej rady a medzi nimi v prvom rade uvedené vymenovanie a kariérny rast sudcov. 
Vzhľadom na obsah a formulácie uvedených odporúčaní (medzinárodných štandardov), ktoré by mali zabezpečiť svojimi ustanoveniami dôslednú realizáciu medzinárodného záväzku Slovenskej repubilky dodržiavať čl. 6 ods. 1 Dohovoru vyplýva, že navrhované riešenie neakceptuje požadované rozhodujúce postavenie Súdnej rady v otázkach vymenovania a kariérneho postupu sudcov. 
Ústavný súd Slovenskej republiky pritom vo svojej rozhodovacej činnosti riešil otázky nezávislosti súdnictva a viackrát vyslovil, že sa vychádza zo stanoviska ústavodarcu, ktorý uznáva tieto medzinárodné dokumenty. Je preto zrejmé, že nerešpektovanie obsahu ďalších nových medzinárodných dokumentov (ohľadne zabezpečenia postavenia súdnej rady v oblasti vzniku sudcovskej funkcie, t.j. vymenovania a kariérneho postupu) je aj ústavne neakceptovateľné. 
Navrhované riešenie obsahovo vyvoláva opodstatnene závažné pochybnosti o ústavnosti a dôslednom rešpektovaní čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Navrhujeme preto uvedené ustanovenie novely vypustiť (ponechať doterajšiu správnu zákonnú úpravu o pôsobnosti súdnej rady). 

Tieto pripomienky uplatňuje Súdna rada ako pripomienky zásadné. 

K čl. I bodu 5 
Predkladateľ v odôvodnení uvádza, že je potrebné otvoriť neprimerane uzatvorený súdny systém a rozhodovaciu činnosť súdnej rady zavedením obligatórneho verejného hlasovania súdnej rady (§ 6 ods. 8). 

Navrhované riešenie považujeme obsahovo za neakceptovateľné pre nerešpektovanie ústavného postavenia súdnej rady (ústavného orgánu reprezentujúci súdnictvo), ktoré má zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k výkonnej a zákonodarnej moci v právnom štáte (orgán verejnej moci). 

Navrhované riešenie o prvku výlučného rozhodovania len verejným hlasovaním súdnej rady porušuje aj zásadu rovnosti ústavných orgánov v právnom štáte, ktoré rozhodujú v rámci svojej kompetencie. 

Rovnocennými ústavnými orgánmi (na úrovni súdnej rady) sú totiž vláda (vrcholný predstaviteľ výkonnej moci) a Národná rada Slovenskej republiky (ústavodarný a zákonodarný orgán). Ak ide o rovnosť postavenia týchto troch ústavných orgánov, nie je daný logický ani vecný argument, aby sa analogicky nerešpektoval spôsob rozhodovania súdnej rady, ako je to upravené u uvedených ďalších dvoch ústavných orgánov. Zároveň je potrebné rešpektovať súčasný ústavný stav spočívajúci v úprave, že na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 ústavy). Ústavodarca určil výlučný spôsob rozhodovania (uznesením súdnej rady). V čl. 141a ods. 6 ústavodarca nesplnomocnil zákonodarcu, aby zákonom ustanovil aj podrobnosti o spôsobe rozhodovania súdnej rady. Navrhované riešenie zároveň obchádza aj Odporúčanie R (94) 12 Výboru ministrov Rady Európy z roku 1994 a to princíp I. bod 2 písm. c), kde je uvedené „orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách“. 

Keďže ústavodarca konštatoval vo svojej dôvodovej správe (pri prijatí ústavy z roku 2001 - bod 78), že naša ústava v čl. 141 zabezpečuje nezávislosť súdnictva a je v súlade aj s týmto odporúčaním, je zrejmé, že ústavodarca akceptoval aj oprávnenie súdnej rady rozhodovať samostatne o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. Preto aj Ústavný súd Slovenskej republiky, ako je vyššie uvedené, nepovažoval schválenie rokovacieho poriadku súdnou radou, podľa ktorého sa postupuje pri rozhodovaní súdnej rady, za protiústavné a definoval ho, ako interný normatívny predpis súdnej rady (III.ÚS 79/04). 

Rokovací poriadok súdnej rady v platnom článku 7 upravujúceho hlasovanie (na zasadnutiach súdnej rady) vyslovene uvádza (expressis verbis), že sa rozhoduje o každom návrhu hlasovaním, pričom je hlasovanie verejné alebo tajné. Upravil, že hlasovanie je tajné, len ak súdna rada rozhoduje o návrhu na vymenovanie sudcu, vymenovanie a odvolanie predsedu a podpredsedu najvyššieho súdu, voľba a odvolanie podpredsedu súdnej rady, voľba kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za Slovenskú republiku v medzinárodnom súdnom orgáne, voľba a odvolanie sudcov disciplinárnych súdov. Z uvedeného je zrejmé, že upravuje tajné hlasovanie len v oblasti personálnej pôsobnosti súdnej rady. 
Pre porovnanie uvedieme oprávnenia ostatných ústavných orgánov (zákonodarného zboru a vlády) pri rozhodovaní o personálnych otázkach. 
V zmysle čl. 89, 90 ústavy, predsedu Národnej rady Slovenskej republiky volí a odvoláva v tajnom hlasovaní Národná rada Slovenskej republiky nadpolovičnou väčšinou všetkých poslancov. Tajným hlasovaním volí a odvoláva Národná rada Slovenskej republiky podpredsedov Národnej rady Slovenskej republiky nadpolovičnou väčšinou hlasov všetkých poslancov. 

Okrem hlasovania upravuje ústava aj schôdze Národnej rady Slovenskej republiky, kde je princíp obligatórnej verejnej schôdze Národnej rady Slovenskej republky (čl. 83 ods. 3 ústavy). Zároveň ústava upravuje aj neverejné schôdze, ktoré sa môžu konať len v prípadoch, ktoré ustanoví zákon alebo v prípade, že sa na tom uznesie Národná rada Slovenskej republiky trojpätinovou väčšinou všetkých poslancov (čl. 83 ods. 4 ústavy). 

Schôdza národnej rady alebo jej časť je neverejná ex lege (ak to ustanoví zákon, ktorým je zákon o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky) alebo ak o tom rozhodne Národná rada Slovenskej republiky aspoň trojpätinovou väčšinou všetkých poslancov (90 hlasmi). Schôdza Národnej rady Slovenskej republiky je ex lege neverejná, ak sa prerokúva vec, ktorá: a) tvorí predmet štátneho tajomstva, b) tvorí predmet služobného tajomstva, c) tvorí predmet obchodného tajomstva, d) je správou osobitných kontrolných výborov Národnej rady Slovenskej republiky na kontrolu činnosti tajných služieb, e) je ustanovená osobitným zákonom (v zmysle § 18 ods. 2 a 3 zákona o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky). 

Podľa čl. 74 ods. 1 ústavy poslanci sú volení vo všeobecných, rovných, priamych voľbách s tajným hlasovaním. 

Uvedený odsek je ústavná zásada určená pre parlamentné voľby, na základe ktorého vzniká ústavná funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci. 
Je teda zrejmé, že tajným hlasovaním vzniká funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci a funkcie vrcholných predstaviteľov zákonodarnej moci, t.j. predsedu a podpredsedu Národnej rady Slovenskej republiky. 

Ide o tajné hlasovanie v oblasti personálneho rozhodovania. Pri tejto zásade (na základe tajného hlasovania) dochádza k rozhodovaniu v personálnej otázke vzniku funkcie poslanca, predsedu a podpredsedu zákonodarného zboru. 

Nie je daný žiaden vecný argument, aby analogicky, tak ako je to uvedené v súčasnosti v rokovacom poriadku súdnej rady, nebolo rozhodované tajným hlasovaním o vzniku funkcie sudcu, a menovanie a odvolávanie predsedu a podpredsedu najvyššieho súdu, podpredsedu súdnej rady, kandidáta na sudcu v medzinárodnom súdnom orgáne, voľbu a odvolávanie sudcu disciplinárneho súdu (senátu). 

V zmysle čl. 118 ods. 1 ústavy vláda je schopná uznášať sa, ak je prítomná nadpolovičná väčšina členov. Na prijatie uznesenia vlády je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov vlády (čl. 118 ods. 2 Ústavy). 

Z uvedeného vyplýva, že vláda je kolektívny orgán, kde sa požiadavka kolektívnosti činnosti spája iba s činnosťou, ktorá sa završuje prijatím uznesenia. Vláda Slovenskej republiky je vrcholným orgánom výkonnej moci (čl. 108 ústavy). Kompetencie a ďalšie otázky upravujúce postavenie vlády Slovenskej republiky sú upravené v čl. 108 až 123 ústavy. Zo žiadneho z týchto článkov ústavy nevyplýva, že by zákon mal určiť spôsob rozhodovania vrcholného orgánu výkonnej moci. 

Je pritom všeobecne známe, že rokovania vlády Slovenskej republiky nie sú spravidla verejné (sú spravidla neverejné), pričom vláda informuje verejnosť iba o výsledku rokovania. Zákon neupravuje spôsob hlasovania (rozhodovania) vlády, ale upravuje len skutočnosť, že na platné prijatie uznesenia je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov (čl. 118 ods. 2 ústavy). Ide o analogickú úpravu ako pri súčasnom rozhodovaní súdnej rady v zmysle čl. 141 ods. 5 ústavy (na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov). 

V zmysle čl. 16 ods. 1 ústavy je zaručená nedotknuteľnosť osoby a jej súkromia (ide o základné ľudské právo). 

Podľa čl. 19 ods. 2 ústavy, každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Z rozsiahlej judikatúry ústavného súdu (napríklad I.ÚS 33/95, II.ÚS 59/97) vyplýva, že ústavná ochrana súkromia podľa čl. 16 ods. 1 ústavy sa spája s nedotknuteľnosťou osoby, z čoho vyplýva, že predmetom ochrany je i celá oblasť spoločenských vzťahov medzi lekárom a pacientom (viď Komentár ústavy – Ján Drgonec 2004, s. 117). 

V zmysle nálezu I.ÚS 13/00 základné práva a slobody podľa ústavy je potrebné vykladať a uplatňovať v zmysle a duchu medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách (PL.ÚS 5/93, PL.ÚS 15/98), preto sa prihliada aj na príslušnú judikatúru týkajúcu sa predovšetkým čl. 8 Dohovoru. 

Právom na súkromie sa zaručuje ochrana hodnôt uznaných za súkromné pred verejnou mocou, fyzickými aj právnickými osobami (PL.ÚS 43/95). 

Návrh na verejné hlasovanie (rozhodovanie) súdnej rady, pri realizácii jej ústavnej kompetencie v zmysle čl. 147 ods. 2 písm. a) ústavy je v príkrom rozpore s uvedenou judikatúrou (aj s čl. 8 Dohovoru, ktorým je Slovenská republika viazaná). Súdna rada je totiž oprávnená podať prezidentovi republiky návrh na možné odvolanie z funkcie sudcu, ak mu zdravotný stav dlhodobo nedovoľuje, najmenej počas jedného roka, riadne vykonávať sudcovské povinnosti. Rokovanie a hlasovanie sa týka výlučne skutočností o zdravotnom stave jednotlivca, čo tvorí ústavou chránenú oblasť práva na súkromie. 

Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti nie je daná vecná opora v ústave, z hľadiska dôsledného rešpektovania princípu deľby moci a nezávislosti súdnictva, aby zákonodarca určil súdnej rade spôsob rozhodovania jediným druhom hlasovania (verejné hlasovanie) pri realizácii jej pôsobnosti. 

Súdna rada podľa vlastného rozhodnutia má preto oprávnenie samostatne rozhodnúť o spôsobe rozhodovania (verejné alebo tajné hlasovanie) podľa predmetu rokovania v rámci svojej ústavnej a zákonnej pôsobnosti rovnocenným spôsobom, ako je to upravené pri ostatných orgánoch štátnej moci v právnom štáte. 

Je potrebné podotknúť, že ústavná úprava o vzniku ústavnej funkcie člena zákonodarného zboru (voľba poslanca v čl. 84 ods. 1 ústavy) vychádza aj z čl. 3 dodatkového protokolu č. 1 európskeho Dohovoru, kde sú zakotvené tri podmienky, ktoré musia štáty pri organizovaní volieb do zákonodarného zboru priamo dodržiavať a to: 1. slobodný priebeh, 2. tajné hlasovanie, 3. rozumný interval medzi voľbami. 

Komisia zdôraznila, že slobodný priebeh volieb vylučuje akýkoľvek nátlak na voliča zameraný na výber kandidátov. Z odbornej literatúry, ktorá vychádza z judikatúry štrasburských orgánov ochrany práva (Ochrana ľudských práv - Ján Svák, Bratislava, 2003, str. 802-803) vyplýva aj nasledovné „Tajné hlasovanie je nevyhnutnou zárukou pocitu istoty voliča, že bude môcť byť slobodný pri voľbách i po voľbách. Tajné hlasovanie má zabezpečiť nielen to, že niekto voličovi „neasistuje“ pri volebnom akte a nijako ho pritom neovplyvňuje, ale tiež, že nikto ani nezisťuje ako volil, pretože to je základ jeho istoty po voľbách. Slobodné voľby by nemohli byť zaručené, keby volič mal potencionálny strach z následkov svojho volebného rozhodnutia.“ 

Je zrejmé, že analogické postavenie voliča pri voľbe poslancov Národnej rady Slovenskej republiky majú všetci členovia súdnej rady pri voľbách do jednotlivých funkcií (personálne otázky), takže obsahovo sa musí zachovať princíp tajného hlasovania v tejto oblasti rozhodovania (pôsobnosti), aby sa zaručilo slobodné rozhodovanie člena súdnej rady (inak nejde o slobodné voľby). 

Navrhované riešenie spočívajúce vo vylúčení oprávnenia súdnej rady rozhodovať aj tajným hlasovaním, jednoznačne popiera aj slobodu rozhodovania členov súdnej rady. Ide o nedemokratický a v právnom štáte neakceptovateľný spôsob nátlaku zákonodarnej moci pri realizácii pôsobnosti súdnej rady, ako ústavného garantujúceho nezávislosť súdnictva (ústavný orgán reprezentujúci nezávislosť súdnictva od výkonnej a zákonodarnej moci v zmysle nálezov Ústavného súdu Slovenskej republiky). 

Z uvedeného dôvodu nie je akceptovateľný ani návrh na zákaz hlasovania per rollam. 

Hlasovanie per rollam prichádza do úvahy (podľa platného rokovacieho poriadku) len vo veciach, ktoré nepripúšťajú odklad (čl. 6 ods. 7 Rokovacieho poriadku). Príkladmo je uvedené hlasovanie vo veciach týkajúcich sa legislatívnych návrhov, určovania členov výberových komisií a členov ostatných komisií súdnej rady, pričom o hlasovaní per rollam sa musí vyhotoviť zápisnica. Je tým zabezpečená náležite transparentnosť rozhodovania pri riešení situácií, ktoré nepripúšťajú odklad, čím sa vytvára potrebný priestor pre náležité plnenie si kompetencií zverených súdnej rade. 

Nie je preto daný vecný argument pre vylúčenie operatívnosti rozhodovania (t.j. včasnosti rozhodovania) ponechaním hlasovania „per rollam“. Aj tieto rozhodnutia súdnej rady podľa novej platnej úpravy účinnej od 1.5.2011 (§ 6 ods. 1, 11 zák. o súdnej rade), sa pritom uverejňuje na webovom sídle spolu so zápisnicou. Je tým náležite zabezpečené (je splnený zámer), ktorý chcel realizovať predkladateľ novelou (prehľadnosť a transparentnosť rozhodovania súdnej rady). 

Koncepčne nie je možné považovať za opodstatnený ani návrh zavedenia práva člena rady na odlišné stanovisko (pripojenie stanoviska k rozhodnutiu súdnej rady, ak nesúhlasí s jej uznesením). 

Predkladateľ zdôrazňuje, že súdna rada nie je povinná odôvodňovať svoje rozhodnutia, čo v personálnej oblasti spôsobuje neprehľadnosť a nepredvídateľnosť jej postupov a rozhodnutí. Rešpektuje skutočnosť, že zverejnenie nesúhlasného stanoviska člena súdnej rady s prijatým uznesením nemá bezprostredný právny následok (nezakladá, neruší, ani nemenia sa ním žiadne práva a povinnosti), v dôsledku môže výrazne prispieť k predvídateľnosti rozhodnutí súdnej rady a vytvoreniu štandardov posudzovania návrhov uznesení súdnej rady. 

Ústavný súd pri výklade čl. 141 ods. 5 ústavy (upravujúceho, že uznesenia súdnej rady sa prijímajú nadpolovičnou väčšinou všetkých členov súdnej rady) vyvodil, že na prijatie uznesenia je potrebné 10 z celkového počtu 18 členov súdnej rady a žiaden iný ústavný príkaz, ani ústavné právo zo znenia tejto procesnej normy nevyplýva. Zároveň konštatoval, že ide o štandardné procesné ustanovenie, ktoré nemožno vykladať tak, že hlasovať musia vždy všetci členovia príslušného orgánu (II. ÚS 5/03). 

Ak teda ústavný súd skonštatoval, že nie je povinnosťou všetkých členov hlasovať za rozhodnutie, je zrejmé, že členovia ústavného orgánu rozhodujú trojakým spôsobom (za, proti alebo sa zdržuje hlasovania). 

Spôsob rozhodovania takýmto hlasovaním je jednoznačne odlišný od rozhodovania sudcu pri výkone súdnictva (v zmysle čl. 142 ústavy). Súdy v zmysle čl. 142 ústavy rozhodujú v občianskoprávnych a trestných veciach, preskúmavajú aj zákonnosť rozhodnutí orgánov verejnej správy a zákonnosť rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon. Rozhodujú v senátoch, ak zákone neustanoví, že vo veci rozhoduje jediný sudca. Spôsob rozhodovania upravený v ústave je premietnutý v § 3 zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich. 

Zákon nepripúšťa pri rozhodovaní, aby sudca pri rozhodovaní vo veciach zverených ústavou a zákonov (pri výkone súdnictva) sa zdržal hlasovania. Je vždy povinný rozhodnúť v zmysle kritérií § 2 zák. č. 385/2000 Z.z. (vykladá predpisy podľa svojho najlepšieho vedomia a svedomia, rozhoduje nestranne, spravodlivo, bez zbytočných prieťahov a len na základe skutočností zistených v súlade so zákonom, kde je viazaný len Ústavou SR, ústavným zákonom, medzinárodnou zmluvou podľa čl. 7 ods. 2 a 5 ústavy, zákonom, právnym názorom ústavného súdu, ktorý je obsiahnutý v jeho rozhodnutí, vydanom v konaní podľa čl. 125 ods. 1 ústavy, ako aj právnym názorom, ktorý vyslovil vo svojom rozhodnutí súd vyššieho stupňa) tak, že vyhovie alebo nevyhovie návrhu (obsahovo hlasuje len za alebo proti návrhu). 

Ide o zásadný rozdiel pri rozhodovaní hlasovaním v ústavnom orgáne a na súde. 

Pri rozhodovaní v súdnom konaní má preto sudca právo na svoj odchýlny názor, ktorý je podrobne zdôvodnený a sa publikuje (ide o tzv. kontravótum, ktoré sa registruje aj v zápisnici o hlasovaní). 

Obdobne aj sudcovia ústavného súdu pri rozhodovaní majú oprávnenie zverejniť svoje odlišné stanovisko (pri realizácii svojej ústavnej rozhodovacej kompetencie, ako súdny orgán). 

Vzhľadom na tieto skutočnosti odlišného spôsobu rozhodovania pri výkone súdnictva a pri realizácii kompetencií súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je nezlučiteľné (v rozpore aj s princípom logiky), aby sa zaviedlo právo člena súdnej rady zverejňovať odôvodnené odlišné stanovisko. 

Ďalším argumentom pre neakceptovanie navrhovaného riešenia je skutočnosť, že verejnosť je vždy informovaná, podľa doterajšej platnej úpravy o odlišnom stanovisku člena súdnej rady v zmysle § 6 ods. 10, 11 zák. č. 185/2002 Z.z. Z každého zasadnutia súdnej rady sa vyhotovuje zvukový záznam a zápisnica, ktorá obsahuje aj prijaté uznesenia, priebeh rokovania a výsledok hlasovania, pričom do 24 hodín od prijatia uznesenia súdnej rady sa zverejňuje na webovom sídle súdnej rady zápisnica z hlasovania, zápisnica zo zasadnutia súdnej rady a zvukový záznam z uvedeného rokovania. Je preto právnou úpravou vytvorený dostatočný priestor, aby každý člen súdnej rady podrobne zdôvodnil k predmetu rokovania svoj osobný názor s príslušnou vecnou argumentáciou (aj v záujme presvedčenia ostatných členov súdnej rady o spôsobe riešenia problému). Na základe výsledku hlasovania, po publikovaní priebehu rokovania, je jednoznačne zrejmé aj odlišné stanovisko člena súdnej rady, ktorého argumentácia pri hlasovaní nebola akceptovaná väčšinou hlasujúcich členov súdnej rady. 

Navrhované riešenie je preto jednoznačne zásadne nadbytočné a porušuje princíp spôsobu rozhodovania tohto ústavného orgánu verejnej moci. 
Nerešpektuje sa ani názor ústavného súdu o povahe uznesenia súdnej rady, keď je uvedené, že je to výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je teda právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia, takže nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým sa zakladajú, menia alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťujú oprávnenia a povinnosti subjektov, alebo osobitný druh právneho konania. 

O individuálny právny akt vždy ide pri vydaní rozhodnutia súdu v rámci výkonu súdnictva (vyriešenie občianskoprávneho, trestného sporu alebo prieskum rozhodnutí orgánov verejnej moci a verejnej správy). 

Túto pripomienku uplatňuje Súdna rada ako pripomienku zásadnú. 

K čl. I 
Podľa čl.141a ods. 3 veta prvá Ústavy Slovenskej republiky (ďalej len „ústava“) funkčné obdobie členov Súdnej rady Slovenskej republiky je päť rokov. 

V zmysle čl. 141a ods. 6 ústavy podrobnosti o spôsobe ustanovenia členov Súdnej rady Slovenskej republiky, o jej pôsobnosti, o organizácii a o vzťahoch k orgánom správy súdnictva a k orgánom sudcovskej samosprávy ustanoví zákon. Tento článok predpokladá prijatie zákonnej úpravy (iba) v tam uvedených oblastiach – medzi ne však nepatrí dĺžka funkčného obdobia členov Súdnej rady Slovenskej republiky (ďalej len „súdna rada“). I keď ústavný rámec neumožňuje prijať zákon zasahujúci do ústavou stanovenej dĺžky funkčného obdobia členov súdnej rady, § 30 navrhovaného znenia funkčné obdobie členov súdnej rady skracuje. 

Navrhovaná právna úprava je v uvedenom zmysle v rozpore s ústavou. 

K čl. I 
Podľa čl. 141a ods. 1 ústavy predsedom súdnej rady je predseda Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (ďalej len „najvyšší súd“). Jej ďalšími členmi sú a/ ôsmi sudcovia, ktorých volia a odvolávajú sudcovia Slovenskej republiky, b/ traja členovia, ktorých volí a odvoláva Národná rada Slovenskej republiky, c/ traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva prezident Slovenskej republiky, d/ traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva vláda Slovenskej republiky. 
Uvedený článok zakotvuje (o.i.) ústavný rámec aktívneho a pasívneho volebného práva každého sudcu Slovenskej republiky pri voľbe členov súdnej rady. V tomto rámci má: 
1. každý sudca Slovenskej republiky Ústavou zaručené právo voliť 8 sudcov Slovenskej republiky za členov súdnej rady, 
2. každý sudca Slovenskej republiky ústavne garantované právo byť všetkými sudcami Slovenskej republiky volený za člena súdnej rady. 
Predložený návrh zákona zavádza regionálny princíp. V rámci tohto novozavedeného princípu môže byť za každý obvod zvolený len 1 člen súdnej rady. 
V dôvodovej správe (k bodu 7.) sa uvádza, že „vzhľadom na zavedenie regionálneho princípu volieb členov súdnej rady volených sudcami je potrebné upraviť ustanovenie o aktívnom volebnom práve. Aktuálna úprava priznáva toto právo všetkým sudcom, ktorí vykonávajú funkciu sudcu ku dňu volieb. Zavedením volebných obvodov je nevyhnutné aktívne volebné právo priznať len pre ten volebný obvod, v ktorom sudca vykonáva funkciu sudcu. Ide o logický a zákonitý prejav uplatňovania regionálneho princípu volieb“. 
Vyššie uvedená formulácia nasvedčuje tomu, že v zmysle navrhovanej právnej úpravy má sudca právo voliť len kandidátov za volebný obvod, do ktorého je sudca zaradený. Navrhovaná právna úprava výrazne a bez akéhokoľvek ústavného podkladu negatívne zasahuje tak do aktívneho, ako aj pasívneho volebného práva každého jedného sudcu Slovenskej republiky, lebo právo každého sudcu Slovenskej republiky 
1. voliť 8 sudcov Slovenskej republiky za členov súdnej rady zužuje na právo sudcu určitého volebného obvodu voliť len 1 sudcu tohto obvodu za člena súdnej rady, 
2. byť volený všetkými sudcami Slovenskej republiky za člena súdnej rady zužuje na právo sudcu určitého volebného obvodu byť volený len sudcami tohto obvodu za člena súdnej rady. 
Na ústavne vymedzenom rámci aktívneho a pasívneho volebného práva sudcu pri voľbe členov súdnej rady (čl. 141a ods. 1 ústavy) nemá ale „bežný“ zákon (č.l. 141a ods. 6 ústavy) oprávnenie nič meniť. 

V uvedenom zmysle sa legislatívny návrh prieči čl. 141a ods. 1 ústavy. 

K čl. I 
Jedna z alternatív navrhovanej právnej úpravy predpokladá, že sudcovia najvyššieho súdu sa pre voľby členov súdnej rady zaraďujú do volebného obvodu Krajského súdu v Bratislave. Takéto kreovanie volebného obvodu (spojenie uvedených sudcov) je nesystémové a dehonestujúce pre sudcov najvyššieho súdu, ktorý je vrcholným súdnym orgánom v rámci celej Slovenskej republiky. 
Vytvorením takéhoto volebného obvodu sa z aspektu Slovenskej republiky ako celku, ale aj z aspektu tohto „spojeného“ volebného obvodu vytvára stav vnútornej a vonkajšej nevyváženosti jednotlivých volebných obvodov. 
Pokiaľ sudcovia „nespojených“ volebných obvodov budú realizovať svoje volebné práva vo „vlastnom“ volebnom obvode, ktorý bezprostredne poznajú, sudcovia najvyššieho súdu (ale rovnako aj sudcovia obvodu Krajského súdu v Bratislave) budú v porovnaní s nimi znevýhodnení v tom, že volebné práva môžu realizovať v účelovo vytvorenom volebnom obvode, ktorý nikdy predtým právny poriadok Slovenskej republiky nepoznal – v doterajšej histórii Slovenskej republiky nie je známy žiadny prípad, že by (v akejkoľvek veci alebo záležitosti) sudcovia najvyššieho súdu a sudcovia obvodu jedného (resp. jediného) z viacerých krajských súdov boli zákonom spájaní do akéhosi celku. Táto vnútorná nevyváženosť sa pritom netýka iba (vnútorného) vzťahu sudcovia najvyššieho súdu – sudcovia obvodu Krajského súdu v Bratislave, ale aj (vonkajšieho) vzťahu sudcovia obvodu Krajského súdu v Bratislave – sudcovia obvodov iných krajských súdov. 
Vytvorenie takéhoto volebného obvodu nemôže vyhovovať sudcom žiadneho z dotknutých súdov. Je reálny predpoklad, že jednotliví kandidáti týchto súdov si budú navzájom konkurovať, pričom pôjde o kvalitatívne podstatne odlišnejšiu konkurenciu, ako v prípade kandidátov za iné (účelovo a nesystémovo nespojené) volebné obvody. Pokiaľ bolo zámerom tejto legislatívnej úpravy vylúčiť možnosť zvolenia sudcu najvyššieho súdu za ďalšieho člena súdnej rady (lebo už má garantovaného „svojho“ člena súdnej rady – viď text dôvodovej správy), treba uviesť, že tento zámer sa nemusí dosiahnuť a výsledok voľby môže byť presne opačný a postihovať sudcov Krajského súdu v Bratislave, ktorí potom nemusia mať „svojho“ zástupcu v súdnej rade. Najväčší počet hlasov nemusí zákonite získať sudca Krajského súdu v Bratislave alebo sudca niektorého z okresných súdov v jeho obvode. 
Pokiaľ navrhovaná právna úprava dáva sudcom z obvodov siedmich krajských súdov už pred uskutočnením volieb členov súdnej rady istotu v tom, že v súdnej rade budú mať svojho zástupcu zvoleného sudcami, táto istota je upieraná tak sudcom z obvodu Krajského súdu v Bratislave, ako aj sudcom najvyššieho súdu. Aj v tom treba vidieť nevyváženosť, ktorá má bezpochyby ústavnoprávne konzekvencie. 
V záujme potrebnej vyváženosti by bolo tiež žiaduce, aby jednotlivé volebné obvody nevykazovali podstatné odlišnosti z hľadiska počtu sudcov, oprávnených v nich voliť. Je otázne, či napríklad počet sudcov oprávnených voliť v obvode Krajského súdu v Žiline, je porovnateľný s počtom sudcov oprávnených voliť v (navrhovanom – spojenom) volebnom obvode Krajského súdu v Bratislave. Ide o to, aby jednotliví členovia súdnej rady, ktorí budú zvolení sudcami, odvodzovali svoj mandát z približne rovnakého počtu voličov. 
So zreteľom na vyššie uvedené, možno konštatovať, že navrhovaný zákon vyvoláva dôvodné pochybnosti, či „voľba členov súdnej rady sudcami sa koná na základe ich všeobecného, rovného a priameho volebného práva tajným hlasovaním“ (viď § 10 ods. 1 zákona č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade, ktorý návrhom zostáva nedotknutý). 

K čl. III 
K bodu 3 (§ 92 ods. 3) 
Z dôvodov uvedených vyššie o neprípustnosti nerešpektovania oprávnenia pôsobnosti súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je neakceptovateľné, aby bol vydaný všeobecne záväzný právny predpis ministerstva spravodlivosti, ktorý ustanoví všetky náležitosti vyhlásenia výberového konania na sudcu a predsedu súdu. 
Ústavne konformným riešením je zachovanie súčasnej úpravy, ktorej princíp spočíva v zásade súčinnosti výkonnej a súdnej moci pri určení kritérií a postupu výberových konaní (viď PL.ÚS 10/05). 

Túto pripomienku uplatňuje Súdna rada ako pripomienku zásadnú. 

 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
ZSS 	§ 11a 
Riešenie v § 11a navrhovanej zmeny a doplnenia zákona č. 185/2002 Z.z. v predložených pripomienkových materiáloch sa rôzni oproti zneniu uvedenému v týchto ustanoveniach v zákone č. 385/2000 Z.z. (§ 11 a 11a). 	Z 	A 	Predkladateľ si uvedenú skutočnosť uvedomuje. Ide o druhý balík zmien v sudcovských zákonoch. Ich obsahové zameranie vyplýva z Programového vyhlásenia vlády. Ich realizácia predpokladá zmenu Ústavy SR a „sudcovských zákonov“, t.j. formálne návrh ústavného zákona, ktorým sa zmení Ústava SR a návrh zákon, ktorý súčasne zmenia všetky súvisiace sudcovské zákony. Do úvahy je však nutné vziať aj otázku priechodnosti zmeny Ústavy SR v Národnej rade SR – práve táto otázka je dôvodom pre predloženie takmer identických návrhov zákonov do legislatívneho procesu. V jednej verzii ide sa zohľadňuje priamy dopad zmeny Ústav SR v zákone č. 185/2002 Z. z. pre prípad, že novela Ústavy SR bude schválená, v druhej verzii sa vychádza z predpokladu neschválenia Ústavy SR. Preto považuje predkladateľ ako vhodnejšie riešenie predloženie troch samostatných materiálov. Preto sú predmetom legislatívneho procesu dve samostatné novely zákona č. 185/2002 Z. z. - rozdiely spočívajú práve v (ne)zohľadnení zmien v Ústave SR, a to podľa toho, či zmena Ústavy SR bude alebo nebude schválená. 	
KS KE 	z.č. 185/2002 Z.z. o Súdnej rade SR a o zmene a dopĺnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony 
KRAJSKÝ SÚD V KOŠICIACH 
Štúrova ul. č. 29, Tel.: 055/72 69 111, Fax : 055/ 72 69 221 

1SprV/522/2011 
1SprV/523/2011 
1SprV/524/2011 
V Košiciach dňa 26. 7. 2011 

Ministerstvo spravodlivosti 
Slovenskej republiky 

B r a t i s l a v a 

K číslu: 20418/2011/100 
K číslu: 19880/2011/100 
K číslu: 20418/2011/100 

Vec 
Pripomienky k návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorými sa menia a dopĺňajú niektoré zákony (zák. č. 185/2002 Z.z. o Súdnej rade SR, zák. č. 757/2004 Z.z. o súdoch) 

Pripomienky sa predkladajú k materiálu Ministerstva spravodlivosti SR č. 19880/2011/100 (ďalej len predkladateľ) obsahujúceho návrh legislatívnych zmien zákona o sudcoch a prísediacich, zákona o Súdnej rade SR a zákona o súdoch, za súčasného znenia Ústavy SR (t.j. bez návrhu na zmenu Ústavy SR). 

K materiálu č. 20418/2011/100, ktorým sa navrhuje zmena ústavy a na to nadväzujúca zmena vyššie uvedených zákonov, považujem za potrebné uviesť stručne len skutočnosť, že nie sú dané žiadne vážne dôvody na zmenu doterajšej ústavnej úpravy. Je zrejmé, že ústavnú zmenu súdnictvo bude rešpektovať, ak sa splnia predpoklady, že návrh získa ústavnú väčšinu v zákonodarnom zbore. 

Z dôvodovej správy ústavodarcu k novele ústavy z roku 2001 je zrejmá ich koncepcia a argumentácia, ktorú aj v súčasnosti považujem za správnu pre zabezpečenie nezávislosti súdnictva. 

Nie je preto potrebné vykonávať ústavnú zmenu v časti týkajúcej sa súdnej moci. 

Všeobecná časť dôvodovej správy 

Podľa všeobecnej časti dôvodovej správy návrh zákona vychádza z programového vyhlásenia vlády SR. Účelom návrhu zákona je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov, disciplinárneho konania sudcov, zavedenia, do systému volieb členov Súdnej rady SR, regionálneho (územného) princíp, pričom sa reaguje aj na niektoré požiadavky aplikačnej praxe. 

Z konštantnej judikatúry ústavného súdu vyplýva zdôraznenie skutočnosti, že predmetom ochrany poskytovanej ustanovením čl. 1 ods. 1 Ústavy SR sú ústavné princípy a demokratické hodnoty vytvárajúce vo svojom súhrne a vzájomnej previazanosti koncept materiálneho právneho štátu, ktorá akcentuje vo vzťahu k zákonodarcovi požiadavku rešpektovania základných práv a slobôd v rámci normatívnej regulácie spoločenských vzťahov. Koncepcia materiálneho právneho štátu zahŕňa nielen požiadavku na obsahovú a hodnotovú kvalitu právnej normy, ktorá má zaistiť primeranosť použitého právneho prostriedku implementovaného vo zvolenej legislatívnej regulácii (vo vzťahu k legitímnemu cieľu sledovaného zákonodarcom), zákonodarcom deklarovaného účelu právnej regulácie a súlad zvoleného legislatívneho opatrenia s ústavnými princípmi a demokratickými hodnotami vytvárajúcimi koncept materiálneho právneho štátu (PL.ÚS 22/06 n.m. I. ÚS 17/99, I.ÚS 44/99, PL.ÚS 17/08). 

Vzhľadom na uvedenú koncepciu materiálneho právneho štátu je potrebné posudzovať, či kompetencie priznávané navrhovanými novelami zákonov výkonnej moci a odnímanie pôsobnosti, doteraz zverenej zákonom Súdnej rade SR porušuje princípy deľby moci a tak zasahuje do nezávislosti súdnictva a je i porušením zásady rovnováhy a vzájomných bŕzd štátnych moci (sústreďuje moc v niektorých základných otázkach legitimity vzniku sudcovskej funkcie prechodom na moc výkonnú). 

Podrobnejšie skutočnosti, ktoré odôvodňujú záver o reálnej možnosti protiústavnosti niektorých navrhovaných zmien sú uvedené vo výhradách k jednotlivým bodom návrhu osobitnej časti novely zákonov. 

Osobitná časť 

K čl. I (týkajúca sa zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich) 

Z dôvodovej správy vyplýva, že základnou črtou predkladanej zákonnej úpravy disciplinárneho konania je nahradenie doterajšieho spôsobu vytvárania disciplinárnych senátov prostredníctvom rozvrhu práce novým mechanizmom upraveným v zákone, ktorý bude zárukou pre zamedzenie akejkoľvek manipulácie pri prideľovaní vecí disciplinárnym senátom, či účelovým zmenám pri ich zložení, a to pri rešpektovaní ústavou garantovaného práva súdnej rady voliť a odvolávať predsedov a členov disciplinárnych senátov. Účelom návrhu zákona podľa predkladateľa je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov a disciplinárneho konania sudcov. 

Predkladateľ k bodom 6, 7 novely uviedol v dôvodovej správe, že nová právna úprava upúšťa od zásad hodnotenia sudcov tak, že priamo zákon bude upravovať detailný postup hodnotenia sudcov. Schválenie zásad hodnotenia sudcov súdnou radou sa stáva teda bezpredmetným. 

Konštatoval, že zásady hodnotenia schvaľuje (podľa zákona) súdna rada po predchádzajúcom súhlase (dohode) ministra spravodlivosti, pričom táto právna úprava je účinná od roku 2002, ale k dnešnému dňu niet takto schválených zásad hodnotenia sudcov. 

Považuje za oprávnenú požiadavku sudcov na individuálny prístup k posudzovaniu ich činnosti a k tomuto účelu smeruje znovuzavedenie periodického hodnotenia sudcov tým, že sa mu dá reálny obsah, ktorý v podobe jeho výsledkov bude verejne prístupný. Zavádza nový právny inštitút (ročný štatistický výkaz sudcu), účelom ktorého je vytvoriť mechanizmus, ktorým sa každoročne bude sledovať výkonnosť sudcu v ním vybavenej agende (primárne kvantitatívne ukazovatele), pričom výkaz bude podkladom pre hodnotenie sudcu. Nejde tu o hodnotenie práce sudcu, ale o špecifickú formu štatistického zisťovania stupňa výkonnosti sudcu. 

Navrhovaná formulácia § 27 (upravujúca vyhotovenie ročného štatistického výkazu sudcu) ovšem dôsledne nerieši (neupravuje) sledovaný cieľ, t.j. zabezpečiť individuálny prístup k posudzovaniu činnosti sudcu vykazovaním stupňa výkonnosti sudcu. 

Výkaz neobsahuje totiž údaje o výkone inej činnosti, ktorá je rovnocenná s výkonom súdnictva a ktorá je realizáciou zákonom uložených povinností sudcu v rámci súdnictva, ktoré je pre zabezpečenie chodu nezávislého súdnictva bezpodmienečne nutné. Ide o realizáciu povinností a práv v rámci výkonu správy súdov, samosprávy súdov, disciplinárnych senátov, revíznych oddelení, grémií a kolégií, a pri činnosti ústavného orgánu súdnej moci, t.j. súdnej rady. 

Výkon týchto oprávnení a povinností bol v predchádzajúcej úprave uvedený ako činnosť rovnocenná s výkonom súdnictva (§ 27 ods. 7 cit. zák.). Vynechanie týchto činností z výkazu (z kvantitatívnych ukazovateľov), ktoré sú rovnocenné výkonu súdnictva vylúči požadovaný individuálny prístup k posudzovaniu činnosti každého sudcu a prejaví sa neobjektívnym spôsobom i na zvolenom postupe hodnotenia sudcu v zmysle § 27 ods. 3 (vylúči sa komplexné hodnotenie všetkých činností sudcu vykonávaných v rámci súdnictva). 

Zavedenie zákonných kritérií zákonodarcom na hodnotenie sudcu likvidáciou (odstránením) doterajšej pôsobnosti Súdnej rady SR je ústavne veľmi problematické. 

Kompetencia súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, schvaľovať aj zásady hodnotenia sudcov, vyplýva zo zámeru ústavodarcu (v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR), keďže splnomocnil ústavodarca zákonodarcu upraviť ďalšiu pôsobnosť súdnej rady zákonom (ustanoví zákonom). 

V zákone o súdnej rade v § 4 ods. 2 bolo upravené oprávnenie súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, ďalej schvaľovať zásady hodnotenia sudcov (písm. b/ cit. zák.). 

K obsahu navrhovaného riešenia hodnotenia sudcu (bod 7) 

Obsah hodnotenia sudcu musí prioritne rešpektovať medzinárodné štandardy, ktoré sú prijímané za účelom dôslednej realizácie zabezpečenia nezávislosti súdnictva a práva občana na nezávislý a nestranný súd v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy a čl. 6 ods. 1 Dohovoru, ktorým je naša republika viazaná. 

Medzinárodné štandardy k uvedenej otázke uvádzajú nasledovné: 

V bode 58 Odporúčania Výboru ministrov Rady Európy zo 17.11.2010 (týkajúce sa hodnotenia sudcov) je uvedené „V tých štátoch, v ktorých súdne orgány vytvorili systém hodnotenia sudcov, takéto systémy musia byť založené na objektívnych kritériách, ktoré sú zverejnené. V rámci hodnotenia majú mať sudcovia možnosť vyjadriť svoj názor na ich aktivity, ako aj na vyhodnotenie týchto aktivít, prípadne namietnuť takéto hodnotenie na nezávislom orgáne, resp. na súde“. 

V bode 4.1 Európskej charty štatútu sudcov z roku 1998 (upravujúceho kariérny postup) je uvedené „ ... v prípade, že systém povyšovania nevychádza z počtu odpracovaných rokov, zakladá sa výlučne na kvalitách a pracovných výsledkoch dosiahnutých sudcom pri výkone jemu zverených úloh a zistených pomocou objektívnych hodnotení vykonaných jedným alebo niekoľkými sudcami a prediskutovaných s dotknutým sudcom. Rozhodnutia súvisiace s hodnotením sudcov potom prijíma orgán uvedený v odseku 1, 3 alebo sa prijímajú na jeho návrh alebo s jeho súhlasom. Sudcovia, ktorí nie sú navrhnutí na povýšenie, musia mať právo podať sťažnosť uvedenému orgánu.“ 

Podľa bodu 1 všeobecných zásad (bod 1.3) štatút predpokladá, že všetky rozhodnutia týkajúce sa výberu, prijímania, ustanovenia do funkcie, kariérneho postupu alebo skončenia výkonu sudcovskej funkcie sa prijímajú sa účasti orgánu, ktorý je nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci a ktorého aspoň polovicu tvoria sudcovia zvolení ostatnými sudcami spôsobom, ktorý zaručuje čo najširšie zastúpenie členov sudcovského zboru. 

Z dôvodovej správy k tejto úprave vyplýva, že „charta obmedzuje kritéria pri povyšovaní sudcov výlučne na kritéria kvality a výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností uplatňované prostredníctvom objektívneho hodnotenia, ktoré vykonáva jeden alebo niekoľko sudcov a ktoré sa prediskutujú s hodnoteným sudcom. Rozhodnutia o povýšení sa potom robia na základe týchto hodnotení v súlade s návrhom nezávislého orgánu uvedeného v bode 1.3. Výslovne sa ustanovuje, ktorý po skončení procedúry hodnotenia nebol navrhnutý na ustanovenie do vyššej funkcie, musí mať právo predložiť svoj prípad uvedenému nezávislému orgánu. 

Podľa bodu 9 Magny charty sudcov (Poradná rada európskych sudcov CCJE (2010) - v časti záruky nezávislosti je uvedené „súdna moc musí byť zapojená do všetkých rozhodnutí, ktoré ovplyvňujú postup v súdnych funkciách (organizácie súdov, procedúry, iná legislatíva). 

Z uvedených odporúčaní je jednoznačne zrejmé, že kritériá sa musia týkať len výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností (nielen rozhodovacej činnosti), ktoré sú objektívne a vopred stanovené. 

Postup hodnotenia pripúšťa len hodnotenie sudcu sudcami pri súčasnom zabezpečení práva hodnoteného namietať hodnotenie na súdnom orgáne, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci (tieto kritériá spĺňa ústavou konštituovaná Súdna rada SR). 

Pre dôsledné zabezpečenie nezávislosti súdnictva je potrebné, aby hodnotitelia dôsledne vychádzali z nevyhnutnosti rešpektovania ústavnej úpravy o nezávislosti rozhodovania sudcu (čl. 144 Ústavy SR, § 2 zák. č. 385/2000 Z.z.). 

Návrh § 27a až § 27g (hodnotenie sudcu) 

Návrh na obligatórne hodnotenie každého sudcu každých 5 rokov nie je možné považovať za vecne správne. 

Nerešpektuje odlišnosť postavenia sudcov jednotlivých stupňov súdov v rámci súdnictva (súdy prvostupňové – okresné, súdy odvolacie – spravidla krajské súdy a Najvyšší súd SR – čl. 143 ods. 1 Ústavy SR). 

Je nepochybné, že sudca najvyššieho súdu predstavuje vrchol odbornej spôsobilosti pri realizácii výkonu súdnictva. Je preto obsahovo neprípustné, aby sudcovia najvyšších súdov podliehali akémukoľvek hodnoteniu svojej odbornej spôsobilosti. Zvolený postup neopodstatnene spochybňuje odbornú spôsobilosť sudcov najvyššieho orgánu výkonu súdnictva. 

Hodnotenie by malo byť teda prípustné len u sudcov nižších stupňov súdov (okresné a krajské súdy), pričom aj medzi týmito súdmi je potrebné zaviesť rozdielny režim z hľadiska počtu hodnotení. 

Sudcovia krajských súdov preukázali totiž odbornú schopnosť byť sudcami odvolacieho súdu na základe dlhoročnej rozhodovacej činnosti, kedy boli pozitívne hodnotení odvolacími i dovolacími súdmi a úspešne absolvovali výberové konanie v rámci kariérneho postupu na súd vyššieho stupňa. 

Je preto nelogické (proti sledovanému účelu) realizovať aj u týchto sudcov hodnotenie vždy po 5 rokoch. Vzhľadom na fyzický vek, ktorý majú sudcovia krajských súdov, malo by byť prípustné vykonanie hodnotenia maximálne na dve obdobia. 

U sudcov okresných súdov vzniká pochybnosť, či sa má realizovať hodnotenie počas celého obdobia výkonu sudcovskej funkcie, ktorá trvá spravidla 35 rokov (funkcia sudcu vzniká najskôr pri 30. roku veku a zaniká spravidla pri 65. roku veku), čo by vyžadovalo absolvovať celkovo 7 hodnotení. Je potrebné totiž zohľadniť skutočnosť, že ak sudca dlhodobo na súde prvého stupňa (napríklad 20 rokov) dosahuje pri hodnoteniach (štyri hodnotiace obdobia) pozitívne výsledky, je nereálne, že by si náležite nezabezpečoval aj na ďalšie obdobie výkonu svojej funkcie svoju veľmi dobrú odbornú spôsobilosť preukázanú veľmi dlhou praxou. 

Hodnotenie sudcov prvého stupňa malo by byť obmedzené maximálne na štyri hodnotiace obdobia. 

Navrhované riešenie o tom, že hodnotiteľmi budú predsedovia grémií a kolégií, je vzhľadom na vyššie uvedené odporúčania, koncepčne akceptovateľné (sudcovia, ktorí nie sú súčasťou správy súdov). 

Je preto zarážajúce, že sa v novele navrhuje vykonávanie hodnotenia predsedom súdu v situácii, ak predseda grémia a kolégia nie je zvolený (§ 27b ods. 2). 

Uvedené ustanovenie popiera medzinárodné odporúčania, že hodnotenia majú byť vykonané súdnymi orgánmi, ktoré nie sú závislé na správe súdov. Uvedené ustanovenie by malo byť upravené tak, že v tejto procesnej situácii vykoná hodnotenie namiesto predsedu kolégia alebo grémia sudca, ktorého na túto skutočnosť poverí plénum, resp. grémium alebo kolégium príslušného súdu. 

Za vhodné riešenie je možné považovať skutočnosť, že prieskum vykoná trojčlenná komisia určená sudcovskou radou súdov, pričom sa prihliada aj na rozhodnutia odvolacích, dovolacích senátov, stanoviská hodnotiteľov a príslušné sudcovské rady. 

Navrhovaná úprava nedôsledne upravuje oprávnenie sudcu brániť sa proti negatívnemu hodnoteniu (hodnotenie nevyhovujúci). 

Z navrhovaného postupu v § 27e ods. 4, § 27g vyplýva, že osoba, ktorá vykonáva hodnotenie, ak nevyhovie úplne námietkam sudcu, sudcovská rada súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu zaujme k sporným otázkam stanovisko, ktoré sa pripojí k hodnoteniu sudcu. Osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, môže (t.j. nemusí) na základe stanoviska sudcovskej rady zmeniť hodnotenie sudcu. Ak zmení hodnotenie sudcu, takto zmenené hodnotenie sudcu je konečné. Konečné hodnotenie sudcu, vrátane stanoviska sudcovskej rady, sa v plnom znení zverejňuje na webovej stránke ministerstva spravodlivosti. 

V situácii, ak bolo hodnotenie nevyhovujúce (ktoré zakladá disciplinárne previnenie sudcu) nie je zásadne vyriešené právne postavenie sudcu, ak je rozpor medzi hodnotením vydaným osobou, ktorá hodnotí sudcu a stanoviskom sudcovskej rady (zásadný rozpor medzi týmito dvoma orgánmi). 

Ak totiž vyhovie niektorým námietkam sudcovská rada, vôbec nie je upravené, aký to má právny dôsledok pre výsledok hodnotenia. Z uvedeného vyplýva potreba úpravy riešenia uvedenej situácie. 

Rešpektujúc odporúčania o práve sudcu brániť sa proti negatívnemu rozhodnutiu, je potrebné zaviesť procesne, že námietky sudcu proti hodnoteniu majú odkladný účinok. 

Za ústavne konformné a v súlade aj s vyššie uvedenými odporúčaniami, je možné považovať len zavedenie oprávnenia súdnej rady v tejto konfliktnej situácii rozhodovať o vecnej správnosti alebo nesprávnosti negatívneho rozhodnutia (hodnotenie so stupňom nevyhovujúci). Keďže uvedené hodnotenie má za následok disciplinárny postih sudcu a vedie, po troch nevyhovujúcich hodnoteniach, k zániku ústavnej funkcie rozhodnutím disciplinárneho súdu, ide o zánik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Ústavne akceptovateľným ochrancom nezávislosti súdnictva a sudcov je len Súdna rada SR, ktorá zabezpečuje legitimitu sudcovskej moci aj v otázke zániku funkcie sudcu, ako to vyplýva z viacerých nálezov ústavného súdu. 

Body 9, 10 (§ 28 ods. 4, 10) - zásadná námietka 

Predmetný návrh upravuje, že výberové konanie sa uskutočňuje v súlade so zásadou rovnakého zaobchádzania ustanovenú osobitným predpisom, ktorým je všeobecne záväzný predpis, ktorý vydá ministerstvo spravodlivosti. 

Vzhľadom na vyššie uvedené argumenty týkajúce sa podmienok záruk legitimity súdnej moci, môže dôjsť k jej zabezpečeniu len pri zachovaní zásadného vplyvu ústavného orgánu reprezentujúceho nezávislé súdnictvo na výber funkcie sudcu. 

Je neakceptovateľné, aby do výberového konania zasiahol výlučne v základnom stupni (pri stanovení pravidiel a kritérií) všeobecne záväzným právnym predpisom len predstaviteľ výkonnej moci (minister spravodlivosti). 

Takáto úprava vylučuje splnenie (rešpektovanie) zámeru ústavodarcu zákonodarcom popieraním účelu ústavnej úpravy, keďže pôsobnosť súdnej rady má slúžiť na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci. Rešpektujúc skutočnosť, že podľa stanoviska ústavného súdu legitimita súdnej moci je oblasťou, kde má mať rozhodujúci vplyv súdna rada, dochádza obsahovo k jeho popretiu, ak zákonodarca výlučne zverí oprávnenie výkonnej moci na určenie pravidiel a spôsob výberového konania na vznik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Pri takejto právnej úprave súdna rada by nemala žiadnu právnu a faktickú možnosť ovplyvniť podstatnú okolnosť pre výberové konania, ktorými sú určenie pravidiel (kritérií) a spôsobu výberu ústavného činiteľa. Je to v príkrom rozpore aj s odporúčaním Valného zhromaždenia Európskej siete súdnych rád (ENCJ) z júna 2011 bod 3.4 „súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie“. 

Bod 12 (§ 30 ods. 13 navrhovanej novely) - zásadná námietka 

Predkladateľ navrhuje uvedenú zákonnú úpravu z dôvodu, aby sa vytvorila informačná báza pre správcu rozpočtovej kapitoly v prípade, ak ho žaluje iný orgán verejnej moci. 

Navrhovaná úprava je nadbytočná a vyvoláva pochybnosti o ústavnosti úpravy. 

Tento cieľ sa dá dosiahnuť aj za súčasných právnych podmienok bez akýchkoľvek problémov. Ak totiž sudca (ako iný orgán verejnej moci) podal proti ministerstvu alebo proti štátu žalobu, vždy sa žalovaný dozvie spôsobom upraveným procesným predpisom (Občiansky súdny poriadok) o podaní žaloby, keďže sú má povinnosť doručiť žalobu vždy na vyjadrenie žalovanému. V prípade, ak chce ministerstvo urýchliť získanie uvedenej informácie, má oprávnenie uložiť predsedom súdov (podradený orgán v správe súdnictva), aby túto informáciu vždy poskytol v čase, keď bude predmetná žaloba na príslušný súd podaná. 

Zároveň sú značné pochybnosti, či sa dôsledne rešpektuje čl. 13 ods. 1 Ústavy SR, keďže povinnosti možno ukladať zákonom alebo na základe zákona, v jeho medziach a pri zachovaní základných práv a slobôd. 

Ak by mal mať mal sudca upravenú ako svoju základnú povinnosť poskytnúť informáciu o tom, že podal žalobu, ktorej neplnenie zakladá disciplinárnu zodpovednosť v zmysle § 160 ods. 1 písm. a/ zák. č. 385/2000 Z.z., bol by postihovaný v súvislosti s realizáciou svojho neodňateľného práva na súdnu ochranu v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy SR, čo je v právnom štáte neakceptovateľné (zavedenie disciplinárnej zodpovednosti v súvislosti s realizáciou ústavou garantovaného práva). 

Bod 18 - pripomienka 

Úprava oprávnenia predsedu súdu vybaviť napomenutím priestupok aj mimo disciplinárneho konania, len ak podľa osobitných zákonov bude pokuta nižšia ako 100,00 eur, nie je náležitá. Ide o veľmi nízku hranicu, ktorá nepreukazuje zvýšený stupeň spoločenskej nebezpečnosti. Mala by byť preto upravená vyššia hranica zohľadňujúca aj materiálne zabezpečenie sudcu (napríklad do 300,00 eur). 

Článok II (zák. č. 185/2002 Z.z. o Súdnej rade SR) 

Zásadné námietky (zásadný nesúhlas) k bodom 1, 2, 3, 4, 5 návrhu 

Bod 1 (§ 4 ods. 2) – navrhuje vypustiť ustanovenia písm. a/ až c/ platného zákona 

Predkladateľ v odôvodnení tejto časti novely uvádza, že právomoc súdnej rady schvaľovať svoje zásady podľa § 4 ods. 2 zákona o súdnej rady je zákonnou právomocou súdnej rady. Konštatuje, že súdna rada de facto nahrádza činnosť, ktorá môže byť v právnom štáte zverená jedine zákonodarnému orgánu. Navrhuje sa preto vypustiť oprávnenie súdnej rady schvaľovať zásady výberových konaní a hodnotenia sudcov, pričom ich pôvodne zamýšľaný obsah bude inkorporovaný do všeobecne záväzných právnych predpisov, zákona a vyhlášky vydanej na jeho vykonanie. 

Tvrdenie predkladateľa, že právomoc Súdnej rady SR schvaľovať zásady je činnosť, ktorá nahrádza, ktorá môže byť zverená jedine zákonodarnému orgánu, lebo ide o právomoc súdnej rady, je vecne neakceptovateľné, pričom súčasne je obsahovo zásahom do ústavodarcom predpokladanej pôsobnosti súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 Ústavy SR. 

Podľa čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR do pôsobnosti Súdnej rady SR patrí ďalšia pôsobnosť, ak tak ustanoví zákona. Na prijatie uznesenia Súdnej rady SR je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

Z nálezu Ústavného súdu SR PL.ÚS 10/05 (str. 39) vyplýva aj to, že pôsobnosť súdnej rady vzhľadom na to, že ide o kolektívny orgán sa realizuje prostredníctvom štandardných pravidiel prijímania rozhodnutí t.j. v súlade s čl. 141a ods. 5 Ústavy SR, podľa ktorého na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov. 

Je teda zrejmé, že súdna rada rozhoduje o veciach patriacich do jej pôsobnosti uznesením súdnej rady, ako jediným spôsobom rozhodovania, čo je upravené aj v rokovacom poriadku súdnej rady. Uznesenie súdnej rady, ako výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia. Nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým vznikajú, menia sa alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťuje oprávnenia a povinnosti subjektov alebo osobitný druh právneho konania (sp.zn. III.ÚS 79/04). 

Rokovací poriadok súdnej rady bol interpretovaný ústavným súdom ako interný normatívny predpis súdnej rady (I.ÚS 79/04). 

Schvaľovanie vyššie uvedených zásad súdnou radou je teda prípustné podľa ústavy len uznesením súdnej rady, ktoré je výsledkom hlasovania orgánu verejnej moci a je teda právnou skutočnosťou verejného práva, kde sa postupuje v zmysle rokovacieho poriadku, ktorý je interným normatívnym predpisom súdnej rady. Z týchto skutočností je nepochybné, že nejde o zákonnú právomoc súdnej rady, čiže činnosť, ktorá de facto nahrádza činnosť, ktorá jedine je zverená zákonodarnému orgánu. 

Schvaľovanie zásad je realizované ústavou predpísaným spôsobom, t.j. prijatím uznesenia súdnou radou podľa čl. 141a ods. 5 Ústavy SR a to v oblasti pôsobnosti súdnej rady, ktorú ústava predpokladá v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR (ďalšia pôsobnosť ustanovená zákonom), ktorú je možné realizovať len týmto predpísaným postupom (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

Je potrebné zdôrazniť, že samotná ústava neurčuje spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti (viď str. 744 komentára Ústavy SR autora Jána Drgonca). 

Ďalšími skutočnosťami, ktoré nepripúšťajú navrhovanú úpravu, ktorá vo svojich dôsledkoch likviduje doterajšiu pôsobnosť súdnej rady zúžením jej pôsobnosti sú aj nasledovné skutočnosti preukazujúce, že dochádza k neodôvodnenému (obsahovo protiústavnému) zásahu do nezávislosti súdnictva a súdnej moci. 

Z čl. 141a ods. 6 Ústavy SR nevyplýva oprávnenie zákonodarcu určovať zákonom podrobnosti o spôsobe rozhodovania členov súdnej rady. Ústavodarca splnomocnil zákonodarcu len na zákonnú úpravu podrobnosti o spôsobe ustanovenia členov súdnej rady, o jej pôsobnosti, o organizácii a o vzťahoch k orgánom správy súdnictva, k orgánom sudcovskej samosprávy. Navrhovaným postupom sa teda nerešpektujú viaceré nálezy ústavného súdu upravujúce kompetenciu zákonodarcu schvaľovať zákony (PL.ÚS 35/95, PL.ÚS 12/98 

Je potrebné prihliadať aj na rozhodnutie ústavného súdu PL.ÚS 10/05 (str. 65), ktorý riešil otázku nesúladu § 4 ods. 2 cit zák. a to v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“. Posudzovalo sa teda, či je opodstatnený návrh na vyslovenie protiústavnosti § 4 ods. 2 zákona o súdnej rade, ak je tu podmienené (t.j. schvaľovanie zásad) „po dohode s ministrom spravodlivosti“. 

Ústavný súd nespochybňoval opodstatnenosť pôsobnosti súdnej rady schvaľovať uvedené zásady po dohode s ministrom spravodlivosti predovšetkým z dôvodu, že je rozhodnutie súdnej rady nezávislé, keďže môže rozhodnúť aj o neschválení zásad výberových konaní, aj keď dôjde k dohode s ministrom spravodlivosti. Považoval teda za súladné s ústavou, ak má v tejto oblasti rozhodujúce postavenie súdna rada, ktorá je protiváhou návrhov ministra spravodlivosti. 

Navrhovaná zmena vylúči oprávnenie súdnej rady v tejto oblasti podstatným spôsobom vplývať na výberové konanie určením pravidiel (t.j. zásad výberového konania), ako to bolo možné doposiaľ, keďže bude viazaná tým, že zákonodarca splnomocní predstaviteľa výkonnej moci (ministra spravodlivosti), aby všeobecne záväzným predpisom samostatne, bez akejkoľvek ingerencie súdnej rady, rozhodol o zásadných pravidlách, ktoré vplývajú na vznik sudcovskej funkcie a na kariérny postup sudcu, ako aj pri výbere predstaviteľov správy súdov. 

Navrhované riešenie odňatia doteraz priznanej pôsobnosti súdnej rade je riešením, ktoré výrazne negatívne ovplyvňuje ústavné postavenie súdnej rady a týmto spôsobom neprípustne zasahuje do nezávislosti súdnictva. 

Nerešpektuje sa teda ústavné postavenie súdnej rady v otázkach nezávislosti a legitimity sudcovskej moci. Súdna rada pri prijatí navrhovanej úpravy, že zásady výberového konania určí výlučne výkonná moc (minister spravodlivosti) zbavuje sa oprávnenia (právomoci) preskúmať takýto postup, ktorý má zásadný vplyv na nezávislosť súdnictva. Obchádza sa obsahovo rozhodnutie ústavného súdu, ktorým sa riešila otázka nezávislosti súdnictva (PL.ÚS 52/99, III.ÚS 79/04, PL. 

V oblasti týkajúcej sa kreácie a legitimity sudcovskej moci (ustanovovanie sudcov, ich odvolávanie, prideľovanie či prekladanie, tvorba disciplinárnych senátov) má byť súdna rada relevantným mocenským prvkom uplatňujúci zásadný, resp. reálny vplyv v rozhodovacom procese orgánu súdnej moci (PL.ÚS 10/05). 

Navrhované riešenie preukazuje, že v zásadnej otázke legitimity sudcov bude mať rozhodujúci a výlučný vplyv len výkonná moc (minister spravodlivosti), ktorá svojim všeobecným záväzným predpisom určí postup výberu osôb a kritériá na výber osôb (pravidlá určené výlučne výkonnou mocou). 

Odstránenie ingerencie súdnej rady vylučuje, aby bolo možné zabezpečiť jej reálny a vyžadovaný zásadný vplyv na celý proces vzniku sudcovskej funkcie a kariérneho postupu sudcov. Je absolútne nepostačujúce, ak súdna rada bude len v pozícii, že bude podľa pravidiel výlučne prijatých výkonnou mocou (ktoré budú mať charakter všeobecného záväzného predpisu) rozhodovať následne (podľa kritérií výkonnej moci) v zásadných otázkach legitimity súdnej moci. 

K bodom 2, 3, 4 (zásadná námietka) 

Predkladateľ navrhuje zaviesť zákaz hlasovania per rollam (body 2 a 3), ako nežiaduci spôsob hlasovania, ktorý je upravený len v rokovacom poriadku súdnej rady, bez akejkoľvek zákonnej opory. Navrhovaným postupom sa vyrieši problém transparentnosti a otvorenia systému rozhodovania súdnej rady. 

Uvedená argumentácia nie je vecne opodstatnená. 

Spôsob hlasovania určený v rokovacom poriadku súdnej rady má totiž výslovnú oporu v čl. 141a ods. 5 Ústavy SR v tom zmysle, že ide o ústavným súdom akceptovateľný interný normatívny predpis súdnej rady (viď rozhodnutie III.ÚS 79/04). Ústava neurčuje výslovný spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti, keďže podmienkou prijatia uznesenia je súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov súdnej rady. 

Zároveň čl. 141a ods. 6 Ústavy SR takýto navrhovaný postup nepripúšťa, keďže nesplnomocňuje ústavodarca zákonodarcu ustanoviť zákonom spôsob rozhodovania súdnej rady (vzhľadom na doslovné znenie čl. 141a ods. 6 Ústavy SR 

Navrhované riešenie je aj v rozpore s Odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy R (94) 12 a to bodu 1 (všeobecné princípy týkajúce sa nezávislosti sudcov), bodu 2 písm. c/, kde je konštatované, že orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. 

Tento dokument bol pritom akceptovaný ústavodarcom pri prijímaní novely ústavy SR v roku 2001, kde konštatoval, že naša ústava v súlade aj s týmto odporúčaním zabezpečuje nezávislosť súdnictva. 

Návrh je v príkrom rozpore s oprávnením takéhoto nezávislého orgánu (rozumej Súdnu radu SR, ktorá je ústavne nezávislá od výkonnej a zákonodarnej moci) výlučne (sám) rozhodovať o svojich vlastných procedurálnych pravidlách (je to splnené tým, že súdna rada opodstatnene schvaľuje vlastný rokovací poriadok na zabezpečenie procesu jeho rozhodovania v oblasti svojej pôsobnosti). 

Magna charta sudcov (prijatá Poradnou radou európskych sudcov - CCJE (2010) 3) upravila v bode 13 (orgán zodpovedný za zabezpečenie nezávislosti) nasledovné „Na zabezpečenie nezávislosti sudcov má každý štát vytvoriť súdnu radu alebo iný osobitný orgán, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci, vybavený širokými kompetenciami pre všetky otázky týkajúce sa jeho štatútu, rovnako ako organizácie fungovania a obrazu súdnych inštitúcií“. 

Z uvedeného vyplýva, že sa predpokladá, že sa považuje za správne, aby súdna rada mala široké kompetencie aj pre otázky týkajúce sa jej štatútu, t.j. aj spôsobu rozhodovania. 

Valné zhromaždenie európskej siete súdnych rád (ENCJ) prijala Odporúčanie súdnym radám na svojom rokovaní v júni 2011, kde je okrem iného uvedené „súdne rady by mali mať ústavný status, aby zaistili nezávislosť súdnictva od všetkých ostatných mocí a zabezpečuje efektívnu samosprávu (bod 1. 4)“. 

Pokiaľ ide o právomoci súdnej rady, ktoré by mali spadať pod autoritu súdnej rady, je poradie dôležitosti nasledovné: 1. vymenovanie a kariéra sudcov, 2. justičné vzdelávanie, 3. disciplína, ... (bod 3.1). 

Podľa bodu 3.3 (týkajúci sa výberu a kariérneho rastu sudcov) je najširšie uznávaná právomoc súdnej rady spočívajúca vo vymenovaní sudcov. Súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie až do dôchodku (bod 3.4). 

Z uvedeného vyplýva, že súdna rada podľa tohto medzinárodného štandardu má rozhodovať (participovať) už od samotného začiatku procesu, keď uchádzač žiada o prijatie do ústavnej funkcie sudcu. 

Je vylúčené, aby táto právomoc súdnej rady bola v plnom rozsahu akceptovaná, ak len výkonná moc samostatne určí pravidlá výberu osôb a procesu výberu o vstup do sudcovskej profesie. 

Vzhľadom na obsah a formulácie uvedených odporúčaní (medzinárodných štandardov), ktoré by mali zabezpečiť svojimi ustanoveniami dôslednú realizáciu medzinárodného záväzku SR dodržiavať čl. 6 ods. 1 Dohovoru vyplýva, že navrhované riešenie neakceptuje požadované rozhodujúce postavenie súdnej rady v otázkach vymenovania a kariérneho postupu sudcov. 

Ústavný súd pritom vo svojej rozhodovacej činnosti (riešil otázky nezávislosti súdnictva) viackrát vyslovil, že sa vychádza zo stanoviska ústavodarcu, ktorý uznáva tieto medzinárodné dokumenty. Je preto zrejmé, že nerešpektovanie obsahu ďalších nových medzinárodných dokumentov (ohľadne zabezpečenia postavenia súdnej rady v oblasti vzniku sudcovskej funkcie, t.j. vymenovania a kariérneho postupu) je aj ústavne neakceptovateľné. 

Navrhované riešenie obsahovo vyvoláva opodstatnene závažné pochybnosti o ústavnosti a dôslednom rešpektovaní čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Navrhujeme preto uvedené ustanovenie novely vypustiť (ponechať doterajšiu správnu zákonnú úpravu o pôsobnosti súdnej rady). 

Bod 4 (zásadná pripomienka) 

Predkladateľ v odôvodnení uvádza, že je potrebné otvoriť neprimerane uzatvorený súdny systém a rozhodovaciu činnosť súdnej rady zavedením obligatórneho verejného hlasovania súdnej rady (§ 6 ods. 8). 

Navrhované riešenie považujeme obsahovo za neakceptovateľné pre nerešpektovanie ústavného postavenia súdnej rady (ústavného orgánu reprezentujúci súdnictvo), ktoré má zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k výkonnej a zákonodarnej moci v právnom štáte (orgán verejnej moci). 

Navrhované riešenie o prvku výlučného rozhodovania len verejným hlasovaním súdnej rady porušuje aj zásadu rovnosti ústavných orgánov v právnom štáte, ktoré rozhodujú v rámci svojej kompetencie. 

Rovnocennými ústavnými orgánmi (na úrovni súdnej rady) sú totiž vláda (vrcholný predstaviteľ výkonnej moci) a Národná rada SR (zákonodarný zbor). Ak ide o rovnosť postavenia týchto troch ústavných orgánov, nie je daný logický ani vecný argument, aby sa analogicky nerešpektoval spôsob rozhodovania súdnej rady, ako je to upravené u uvedených ďalších dvoch ústavných orgánov. Zároveň je potrebné rešpektovať súčasný ústavný stav spočívajúci v úprave, že na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). Ústavodarca určil výlučný spôsob rozhodovania (uznesením súdnej rady). V čl. 141a ods. 6 ústavodarca nesplnomocnil zákonodarcu, aby zákonom ustanovil aj podrobnosti o spôsobe rozhodovania súdnej rady. Navrhované riešenie zároveň obchádza aj Odporúčanie R (94) 12 Výboru ministrov Rady Európy z roku 1994 a to princíp I. bod 2 písm. c/, kde je uvedené „orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách“. 

Keďže ústavodarca konštatoval vo svojej dôvodovej správe (pri prijatí ústavy z roku 2001 - bod 78), že naša ústava v čl. 141 zabezpečuje nezávislosť súdnictva a je v súlade aj s týmto odporúčaním, je zrejmé, že ústavodarca akceptoval aj oprávnenie súdnej rady rozhodovať samostatne o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. Preto aj ústavný súd, ako je vyššie uvedené, nepovažoval schválenie rokovacieho poriadku súdnou radou, podľa ktorého sa postupuje pri rozhodovaní súdnej rady, za protiústavné a definoval ho, ako interný normatívny predpis súdnej rady (III.ÚS 79/04). 

Rokovací poriadok súdnej rady v platnom článku 7 upravujúceho hlasovanie (na zasadnutiach súdnej rady) vyslovene uvádza (expresis verbis), že sa rozhoduje o každom návrhu hlasovaním, pričom je hlasovanie verejné alebo tajné. Upravil, že hlasovanie je tajné, len ak súdna rada rozhoduje o návrhu na vymenovanie sudcu, vymenovanie a odvolanie predsedu a podpredsedu NS SR, voľba a odvolanie podpredsedu súdnej rady, voľba kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za SR v medzinárodnom súdnom orgáne, voľba a odvolanie sudcov disciplinárnych súdov. Z uvedeného je zrejmé, že upravuje tajné hlasovanie len v oblasti personálnej pôsobnosti súdnej rady. 

Pre porovnanie uvedieme oprávnenia ostatných ústavných orgánov (zákonodarného zboru a vlády) pri rozhodovaní o personálnych otázkach. 

V zmysle čl. 89, 90 Ústavy SR predsedu Národnej rady SR volí a odvoláva v tajnom hlasovaní Národná rada SR nadpolovičnou väčšinou všetkých poslancov. Tajným hlasovaním volí a odvoláva Národná rada SR podpredsedov Národnej rady SR nadpolovičnou väčšinou hlasov všetkých poslancov. 

Podľa čl. 74 ods. 1 Ústavy SR poslanci sú volení vo všeobecných, rovných, priamych voľbách s tajným hlasovaním. 

Uvedený odsek je ústavná zásada určená pre parlamentné voľby, na základe ktorého vzniká ústavná funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci. 

Je teda zrejmé, že tajným hlasovaním vzniká funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci a funkcie vrcholných predstaviteľov zákonodarnej moci, t.j. predsedu a podpredsedu Národnej rady SR. 

Ide o tajné hlasovanie v oblasti personálneho rozhodovania. Pri tejto zásade (na základe tajného hlasovania) dochádza k rozhodovaniu v personálnej otázke vzniku funkcie poslanca, predsedu a podpredsedu zákonodarného zboru. 

Nie je daný žiaden vecný argument, aby analogicky, tak ako je to uvedené v súčasnosti v rokovacom poriadku súdnej rady, nebolo rozhodované tajným hlasovaním o vzniku funkcie sudcu, a menovanie a odvolávanie predsedu a podpredsedu NS SR, podpredsedu súdnej rady, kandidáta na sudcu v medzinárodnom súdnom orgáne, voľbu a odvolávanie sudcu disciplinárneho súdu (senátu). 

Vláda SR je vrcholným orgánom výkonnej moci (čl. 108 Ústavy SR). Kompetencie a ďalšie otázky upravujúce postavenie vlády SR sú upravené v čl. 108 až 123 Ústavy SR. Zo žiadneho z týchto článkov ústavy nevyplýva, že by zákon mal určiť spôsob rozhodovania vrcholného orgánu výkonnej moci. 

Je pritom všeobecne známe, že rokovania vlády SR nie sú spravidla verejné (sú spravidla neverejné), pričom vláda iba informuje verejnosť o výsledku rokovania. Zákon neupravuje spôsob hlasovania (rozhodovania) vlády, ale upravuje len skutočnosť, že na platné prijatie uznesenia je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov (čl. 118 ods. 2 Ústavy). Ide o analogickú úpravu ako pri súčasnom rozhodovaní súdnej rady v zmysle čl. 141 ods. 5 Ústavy SR (na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov). 

V zmysle čl. 16 ods. 1 Ústavy SR je zaručená nedotknuteľnosť osoby a jej súkromia (ide o základné ľudské právo). 

Podľa čl. 19 ods. 2 Ústavy SR, každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Z rozsiahlej judikatúry ústavného súdu (napríklad I.ÚS 33/95, II.ÚS 59/97) vyplýva, že ústavná ochrana súkromia podľa čl. 16 ods. 1 Ústavy SR sa spája s nedotknuteľnosťou osoby, z čoho vyplýva, že predmetom ochrany je i celá oblasť spoločenských vzťahov medzi lekárom a pacientom (viď komentár Ústavy SR – Ján Drgonec 2004, s. 117). 

V zmysle nálezu I.ÚS 13/00 základné práva a slobody podľa Ústavy SR je potrebné vykladať a uplatňovať v zmysle a duchu medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách (PL.ÚS 5/93, PL.ÚS 15/98), preto sa prihliada aj na príslušnú judikatúru týkajúcu sa predovšetkým čl. 8 Dohovoru. 

Právom na súkromie sa zaručuje ochrana hodnôt uznaných za súkromné pred verejnou mocou, fyzickými aj právnickými osobami (PL.ÚS 43/95). 

Návrh na verejné hlasovanie (rozhodovanie) súdnej rady, pri realizácii jej ústavnej kompetencie v zmysle čl. 147 ods. 2 písm. a/ Ústavy SR je v príkrom rozpore s uvedenou judikatúrou (aj s čl. 8 Dohovoru, ktorým je SR viazaná). Súdna rada je totiž oprávnená podať prezidentovi republiky návrh na možné odvolanie z funkcie sudcu, ak mu zdravotný stav dlhodobo nedovoľuje, najmenej počas jedného roka, riadne vykonávať sudcovské povinnosti. Rokovanie a hlasovanie sa týka výlučne skutočností o zdravotnom stave jednotlivca, čo tvorí ústavou chránenú oblasť práva na súkromie. 

Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti nie je daná vecná opora v ústave, z hľadiska dôsledného rešpektovania princípu deľby moci a nezávislosti súdnictva, aby zákonodarca určil súdnej rade spôsob rozhodovania jediným druhom hlasovania (verejné hlasovanie) pri realizácii jej pôsobnosti. 

Je potrebné podotknúť, že ústavná úprava o vzniku ústavnej funkcie člena zákonodarného zboru (voľba poslanca v čl. 84 ods. 1 Ústavy SR) vychádza aj z čl. 3 dodatkového protokolu č. 1 európskeho Dohovoru, kde sú zakotvené tri podmienky, ktoré musia štáty pri organizovaní volieb do zákonodarného zboru priamo dodržiavať a to: 1. slobodný priebeh, 2. tajné hlasovanie, 3. rozumný interval medzi voľbami. 

Komisia zdôraznila, že slobodný priebeh volieb vylučuje akýkoľvek nátlak na voliča zameraný na výber kandidátov. Z odbornej literatúry, ktorá vychádza z judikatúry štrasburských orgánov ochrany práva (publikácia - Ochrana ľudských práv - Ján Svák, Bratislava, 2003, str. 802-803) vyplýva aj nasledovné „Tajné hlasovanie je nevyhnutnou zárukou pocitu istoty voliča, že bude môcť byť slobodný pri voľbách i po voľbách. Tajné hlasovanie má zabezpečiť nielen to, že niekto voličovi „neasistuje“ pri volebnom akte a nijako ho pritom neovplyvňuje, ale tiež, že nikto ani nezisťuje ako volil, pretože to je základ jeho istoty po voľbách. Slobodné voľby by nemohli byť zaručené, keby volič mal potencionálny strach z následkov svojho volebného rozhodnutia.“ 

Je zrejmé, že analogické postavenie voliča pri voľbe poslancov Národnej rady SR majú všetci členovia súdnej rady pri voľbách do jednotlivých funkcií (personálne otázky), takže obsahovo sa musí zachovať princíp tajného hlasovania v tejto oblasti rozhodovania (pôsobnosti), aby sa zaručilo slobodné rozhodovanie člena súdnej rady (inak nejde o slobodné voľby). 

Z uvedeného dôvodu nie je akceptovateľný ani návrh na zákaz hlasovania per rollam. 

Hlasovanie per rollam prichádza do úvahy (podľa platného rokovacieho poriadku) len vo veciach, ktoré nepripúšťajú odklad (čl. 6 ods. 7 Rokovacieho poriadku). Príkladmo je uvedené hlasovanie vo veciach týkajúcich sa legislatívnych návrhov, určovania členov výberových komisií a členov ostatných komisií súdnej rady, pričom o hlasovaní per rollam sa musí vyhotoviť zápisnica. Je tým zabezpečená náležite transparentnosť rozhodovania pri riešení situácií, ktoré nepripúšťajú odklad, čím sa vytvára potrebný priestor pre náležité plnenie si kompetencií zverených súdnej rade. 

Nie je preto daný vecný argument pre vylúčenie operatívnosti rozhodovania (t.j. včasnosti rozhodovania) ponechaním hlasovania „per rollam“. Aj tieto rozhodnutia súdnej rady podľa novej platnej úpravy účinnej od 1.5.2011 (§ 6 ods. 1, 11 zák. o súdnej rade), sa pritom uverejňuje na webovom sídle spolu so zápisnicou. Je tým náležite zabezpečené (je splnený zámer), ktorý chcel realizovať predkladateľ novelou (prehľadnosť a transparentnosť rozhodovania súdnej rady). 

Koncepčne nie je možné považovať za opodstatnený ani návrh zavedenia práva člena rady na odlišné stanovisko (pripojenie stanoviska k rozhodnutiu súdnej rady, ak nesúhlasí s jej uznesením). 

Predkladateľ zdôrazňuje, že súdna rada nie je povinná odôvodňovať svoje rozhodnutia, čo v personálnej oblasti spôsobuje neprehľadnosť a nepredvídateľnosť jej postupov a rozhodnutí. Rešpektuje skutočnosť, že zverejnenie nesúhlasného stanoviska člena súdnej rady s prijatým uznesením nemá bezprostredný právny následok (nezakladá, neruší, ani nemenia sa ním žiadne práva a povinnosti), v dôsledku môže výrazne prispieť k predvídateľnosti rozhodnutí súdnej rady a vytvoreniu štandardov posudzovania návrhov uznesení súdnej rady. 

Ústavný súd pri výklade čl. 141 ods. 5 Ústavy (upravujúceho, že uznesenia súdnej rady sa prijímajú nadpolovičnou väčšinou všetkých členov súdnej rady) vyvodil, že na prijatie uznesenia je potrebné 10 z celkového počtu 18 členov súdnej rady a žiaden iný ústavný príkaz, ani ústavné právo zo znenia tejto procesnej normy nevyplýva. Zároveň konštatoval, že ide o štandardné procesné ustanovenie, ktoré nemožno vykladať tak, že hlasovať musia vždy všetci členovia príslušného orgánu (II. ÚS 5/03). 

Ak teda ústavný súd skonštatoval, že nie je povinnosťou všetkých členov hlasovať za rozhodnutie, je zrejmé, že členovia ústavného orgánu rozhodujú trojakým spôsobom (za, proti alebo sa zdržuje hlasovania). 

Spôsob rozhodovania takýmto hlasovaním je jednoznačne odlišný od rozhodovania sudcu pri výkone súdnictva (v zmysle čl. 142 Ústavy SR). Súdy v zmysle čl. 142 Ústavy SR rozhodujú v občianskoprávnych a trestných veciach, preskúmavajú aj zákonnosť rozhodnutí orgánov verejnej správy a zákonnosť rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon. Rozhodujú v senátoch, ak zákone neustanoví, že vo veci rozhoduje jediný sudca. Spôsob rozhodovania upravený v ústave je premietnutý v § 3 zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich. 

Zákon nepripúšťa pri rozhodovaní, aby sudca pri rozhodovaní vo veciach zverených ústavou a zákonov (pri výkone súdnictva) sa zdržal hlasovania. Je vždy povinný rozhodnúť v zmysle kritérií § 2 zák. č. 385/2000 Z.z. (vykladá predpisy podľa svojho najlepšieho vedomia a svedomia, rozhoduje nestranne, spravodlivo, bez zbytočných prieťahov a len na základe skutočností zistených v súlade so zákonom, kde je viazaný len Ústavou SR, ústavným zákonom, medzinárodnou zmluvou podľa čl. 7 ods. 2 a 5 Ústavy, zákonom, právnym názorom ústavného súdu, ktorý je obsiahnutý v jeho rozhodnutí, vydanom v konaní podľa čl. 125 ods. 1 Ústavy SR, ako aj právnym názorom, ktorý vyslovil vo svojom rozhodnutí súd vyššieho stupňa) tak, že vyhovie alebo nevyhovie návrhu (obsahovo hlasuje len za alebo proti návrhu). 

Ide o zásadný rozdiel pri rozhodovaní hlasovaním v ústavnom orgáne a na súde. 

Pri rozhodovaní v súdnom konaní má preto sudca právo na svoj odchýlny názor, ktorý je podrobne zdôvodnený a sa publikuje (ide o tzv. kontravótum, ktoré sa registruje aj v zápisnici o hlasovaní). 

Obdobne aj sudcovia ústavného súdu pri rozhodovaní majú oprávnenie zverejniť svoje odlišné stanovisko (pri realizácii svojej ústavnej rozhodovacej kompetencie, ako súdny orgán). 

Ďalším argumentom pre neakceptovanie navrhovaného riešenia je skutočnosť, že verejnosť je vždy informovaná, podľa doterajšej platnej úpravy o odlišnom stanovisku člena súdnej rady v zmysle § 6 ods. 10, 11 zák. č. 185/2002 Z.z. Z každého zasadnutia súdnej rady sa vyhotovuje zvukový záznam a zápisnica, ktorá obsahuje aj prijaté uznesenia, priebeh rokovania a výsledok hlasovania, pričom do 24 hodín od prijatia uznesenia súdnej rady sa zverejňuje na webovom sídle súdnej rady zápisnica z hlasovania, zápisnica zo zasadnutia súdnej rady a zvukový záznam z uvedeného rokovania. Je preto právnou úpravou vytvorený dostatočný priestor, aby každý člen súdnej rady podrobne zdôvodnil k predmetu rokovania svoj osobný názor s príslušnou vecnou argumentáciou (aj v záujme presvedčenia ostatných členov súdnej rady o spôsobe riešenia problému). Na základe výsledku hlasovania, po publikovaní priebehu rokovania, je jednoznačne zrejmé aj odlišné stanovisko člena súdnej rady, ktorého argumentácia pri hlasovaní nebola akceptovaná väčšinou hlasujúcich členov súdnej rady. 

Navrhované riešenie je preto jednoznačne zásadne nadbytočné a porušuje princíp spôsobu rozhodovania tohto ústavného orgánu verejnej moci. 

Nerešpektuje sa ani názor ústavného súdu o povahe uznesenia súdnej rady, keď je uvedené, že je to výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je teda právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia, takže nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým sa zakladajú, menia alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťujú oprávnenia a povinnosti subjektov, alebo osobitný druh právneho konania. 

O individuálny právny akt vždy ide pri vydaní rozhodnutia súdu v rámci výkonu súdnictva (vyriešenie občianskoprávneho, trestného sporu alebo prieskum rozhodnutí orgánov verejnej moci a verejnej správy). 

Čl. III (zák. č. 757/2004 Z.z. o súdoch) 

K bodu 3 (§ 92 ods. 3) - zásadná pripomienka 

Z dôvodov vyššie uvedených o neprípustnosti nerešpektovania oprávnenia pôsobnosti súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je neakceptovateľné, aby bol vydaný všeobecne záväzný právny predpis ministerstva spravodlivosti, ktorý ustanoví všetky náležitosti vyhlásenia výberového konania na sudcu a predsedu súdu. 

Ústavne konformným riešením je zachovanie súčasnej úpravy, ktorej princíp spočíva v zásade súčinnosti výkonnej a súdnej moci pri určení kritérií a postupu výberových konaní (viď PL.ÚS 10/05). 

JUDr. Imrich Volkai 
predseda krajského súdu 
 	Z 	ČA 	Akceptované v rozsahu pripomienok ostatných pripomienkujúcich subjektov. 	
Za otvorenú justíciu 	§ 3 ods. 5 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

sa za slovo „s funkciou“ vkladajú slová „predsedu krajského súdu, podpredsedu krajského súdu, predsedu Špecializovaného trestného súdu, podpredsedu Špecializovaného trestného súdu, predsedu okresného súdu, podpredsedu okresného súdu,“ 

Dôvody: Iba tieto označené funkcie sú nezlučiteľné s funkciou člena Súdnej rady, pretože ich menuje a odvoláva minister spravodlivosti, ako člen výkonnej moci. Nie však funkcie predsedu a podpredsedu Najvyššieho súdu SR, ktorých vznik a zánik pochádza primárne zo Súdnej rady SR.. 
 	O 	N 	Znenie vypustené. 	
Za otvorenú justíciu 	§ 6 odsek 8  
Navrhujeme nasledovné znenie: 

„(8) Hlasovanie súdnej rady je verejné...“ 

Dôvody: Na rozdiel od navrhovaného znenia („...je vždy verejné“),treba vynechať príslovku „vždy“ ,nakoľko tam kde je daná pôsobnosť Súdnej rady ustanovovať osoby do funkcie na základe voľby ,musí byť hlasovanie tajné. 
Základné zásady volebného práva – všeobecné, rovné, priame a tajné (t.j.. s tajným hlasovaním) obsahuje aj v súčasnosti platné a účinné znenie §10 ods.1 zákona o Súdnej rade. 
V ďalšom odseku v §6 bude následne potrebné definovať výnimku zo zásady verejného hlasovania. 

 	O 	N 	Predkladateľ trvá na verejnom hlasovaní v Súdnej rade, a to bez výnimky. 	
Za otvorenú justíciu 	Bod 26 
Navrhujeme za ustanovenie § 29 vložiť nové ustanovenie § 30, ktoré vrátane nadpisu znie: 

„§ 30 
Prechodné ustanovenia 
k úpravám účinným od 1. januára 2012 

(1) Súdna rada vyhlási voľby člena súdnej rady pre obvod Najvyššieho súdu Slovenskej republiky v súvislosti s uplynutím funkčného obdobia predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky a za primeraného použitia §17 ods.1. 

Dôvody: Nakoľko funkcie predsedu Najvyššieho súdu SR (a teda aj sudcu tohto súdu) v Súdnej rade SR zaniknú až uplynutím jeho funkčného obdobia ako predsedu Najvyššieho súdu, aj vyhlásenie voľby člena Súdnej rady pre obvod Najvyššieho súdu by preto malo súvisieť s touto právnou skutočnosťou. 

 	O 	N 	Predkladateľ trvá na navrhovanom znení, ktoré vychádza z návrhu novely Ústavy SR. 	
Za otvorenú justíciu 	k zákonu ako celku 
Pripomienky nad rámec textu novely: 

Bod 1 
k § 4 
Ďalšia pôsobnosť súdnej rady 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Do ďalšej pôsobnosti súdnej rady2) podľa tohto zákona patrí... 

d) ustanoviť podpredsedu súdnej rady, 
... 
h) ustanovuje určený počet členov rady Justičnej akadémie podľa osobitného predpisu. 2a) 
Dôvody: Zmena slov oproti v súčasnosti platnému a účinnému zneniu (ustanoviť, ustanovuje - voliť, volí), súvisí s pravidlom, že hlasovanie Súdnej rady SR je v zásade verejné a preto k ustanoveniu označených osôb do funkcií nemôže dôjsť na základe voľby. 

Bod 2 
k § 5 

Podpredseda súdnej rady 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Súdna rada si ustanovuje zo svojich členov podpredsedu súdnej rady. Návrh kandidáta na podpredsedu súdnej rady môže podať každý člen súdnej rady. 
Dôvody: Obdobne ako v ustanovení § 4 ods. 1 

Bod 3 
k § 6 
Zasadnutie súdnej rady 
Navrhujeme nasledovné znenie ods. 7 : 
(7) Člen súdnej rady, ktorý je kandidátom v konaní o ustanovenie do funkcie, nemá právo hlasovať v tomto konaní, ak sa o ustanovenie do tej istej funkcie uchádza aspoň jeden ďalší kandidát, ktorý nie je členom súdnej rady. 
Dôvody: Pretože verejné hlasovanie Súdnej rady je pravidlom a voľba s tajným hlasovaním výnimkou ,namiesto v súčasnosti platného a účinného znenia (ktoré obsahuje spojenia „ktorý je kandidátom vo voľbe“ a „ak sa o zvolenie do tej istej funkcie uchádza“) , navrhujeme zmenu v tomto znení. 

Navrhujeme nasledovné znenie ods. 9: 
(9) Ak súdna rada rozhoduje o návrhu na voľbu členov a predsedov disciplinárnych senátov, hlasovanie je tajné. 
Dôvody: Ide o jedinú výnimku zo zásady verejného hlasovania, ktorá vyplýva z ústavnej pôsobnosti Súdnej rady SR ustanoviť členov a predsedov disciplinárnych senátov na základe voľby podľa čl.141a ods.4 písm. e ústavy. 

Bod 4 
KONANIE O NÁVRHU NA VYMENOVANIE A ODVOLANIE 
PREDSEDU NAJVYŠŠIEHO SÚDU 
SLOVENSKEJ REPUBLIKY A PODPREDSEDU 
NAJVYŠŠIEHO SÚDU SLOVENSKEJ REPUBLIKY 
A USTANOVENIE DO ĎALŠÍCH FUNKCIÍ 
V PÔSOBNOSTI SÚDNEJ RADY 
Postup pri vymenovaní do funkcie predsedu 
Najvyššieho súdu Slovenskej republiky 
a podpredsedu Najvyššieho súdu 
Slovenskej republiky 

§ 27a 
Navrhujeme nasledovné znenie: 
(1)Návrh na vymenovanie predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky alebo podpredsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (ďalej len „návrh na vymenovanie“, “predseda najvyššieho súdu“, "podpredseda najvyššieho súdu") predkladá súdna rada bez zbytočného odkladu prezidentovi na základe výsledkov ňou uskutočneného konania o návrhu na vymenovanie na verejnom zasadnutí súdnej rady. 
(3) Deň a čas konania verejného zasadnutia o návrhu na vymenovanie vyhlasuje predseda súdnej rady najneskôr 45 dní pred jeho konaním. Predseda súdnej rady oznámi všetkým navrhovateľom vyhlásenie verejného zasadnutia s výzvou na predloženie kandidátov na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu v lehote, ktorá nesmie byť kratšia ako 15 dní odo dňa doručenia oznámenia o vyhlásení verejného zasadnutia. 
(6) Predseda súdnej rady zabezpečí doručenie zoznamu kandidátov na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu členom súdnej rady najneskôr 15 dní predo dňom konania verejného zasadnutia. 

(7) Návrh kandidáta na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu možno do začatia konania o tomto návrhu vziať písomne späť. Kandidát na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu sa môže do začatia verejného zasadnutia písomne vzdať svojej kandidatúry. Späťvzatie návrhu kandidáta a vzdanie sa kandidatúry je účinné doručením predsedovi súdnej rady. 

§ 27b 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Kandidáti na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu majú právo zúčastniť sa na zasadnutí súdnej rady, na ktorom sa koná o návrhu na vymenovanie. Predseda súdnej rady zabezpečí doručenie pozvánky kandidátom na zasadnutie súdnej rady najneskôr sedem dní predo dňom konania verejného zasadnutia. 

§ 27c 
Navrhujeme nasledovné znenie: 
(1) O priebehu a výsledkoch konania o návrhu na vymenovanie sa vyhotoví zápisnica, v ktorej sa uvedie najmä 
a) celkový počet členov súdnej rady, ktorí mali právo hlasovať, 
b) počet hlasov členov súdnej rady odovzdaných pre jednotlivých kandidátov, 
c) poradie kandidátov podľa počtu získaných hlasov členov súdnej rady. 

(2) Výsledky hlasovania sa vyhlasujú na zasadnutí súdnej rady, na ktorom sa konalo o návrhu na vymenovanie. 

(3) Ak žiadny z kandidátov na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu nezíska nadpolovičnú väčšinu hlasov všetkých členov súdnej rady a na konaní o návrhu na vymenovanie sa zúčastnili viac ako dvaja kandidáti, vykoná sa na tom istom zasadnutí súdnej rady opakované konanie o návrhu na vymenovanie. Na opakovanom konaní o návrhu na vymenovanie sa zúčastnia kandidáti, ktorí v konaní o návrhu na vymenovanie získali najväčší počet hlasov a druhý najväčší počet hlasov. 

(4) Ak žiadny z kandidátov na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu nezíska v konaní o návrhu na vymenovanie, v prípade podľa odseku 3 v opakovanom konaní o návrhu na vymenovanie, nadpolovičnú väčšinu hlasov všetkých členov súdnej rady, uskutoční sa nové konanie o návrhu na vymenovanie. 

§ 27d 
Nové konanie o návrhu na vymenovanie 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Ak ani v opakovanom konaní o návrhu na vymenovanie nebol zvolený kandidát na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu, vykoná sa najneskôr do 120 dní na zasadnutí súdnej rady nové konanie o návrhu na vymenovanie. 

(2) Na novom konaní o návrhu na vymenovanie sa nemôžu zúčastniť kandidáti, o ktorých sa už hlasovalo v predchádzajúcom konaní o návrhu na vymenovanie. 

(3) Pri novom konaní o návrhu na vymenovanie sa postupuje primerane podľa § 27a až 27c. 

§ 27e 

Ďalšie konanie o návrhu na vymenovanie 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Ak ani v novom konaní o návrhu na vymenovanie nebol zvolený kandidát na predsedu najvyššieho súdu alebo podpredsedu najvyššieho súdu, vyhlási súdna rada ďalšie konanie o návrhu na vymenovanie tak, aby sa uskutočnilo do 120 dní, a to aj opakovane, až dovtedy, kým niektorý z kandidátov nezíska nadpolovičnú väčšinu hlasov všetkých členov súdnej rady. 

(2) V ďalšom konaní o návrhu na vymenovanie sa môžu uchádzať aj kandidáti, o ktorých sa hlasovalo v prvom konaní o návrhu na vymenovanie (§ 27a ods. 2). Z ďalšieho konania o návrhu na vymenovanie sú vylúčení kandidáti, o ktorých sa hlasovalo v bezprostredne predchádzajúcom konaní. 

(3) Pri ďalšom konaní o návrhu na vymenovanie sa postupuje primerane podľa § 27a až 27c. 

Dôvody: Navrhované zmeny oproti v súčasnosti platnému a účinnému zneniu vychádzajú z toho ,že v záujme otvorenosti a transparentnosti konania a rozhodovania Súdnej rady, aj v procese ustanovovania do funkcií predsedu a podpredsedu Najvyššieho súdu, na Súdnej rade už nemá ísť o voľbu s tajným hlasovaním, ale o konanie o návrhu na vymenovanie do funkcií, s verejným hlasovaním. 

Bod 5. 
§ 27g 

Ďalšie personálne návrhy v pôsobnosti súdnej rady 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

(1) Návrh na kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za Slovenskú republiku v medzinárodných súdnych orgánoch, môže súdnej rade podať... 

(4) V konaní o návrhu na kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za Slovenskú republiku v medzinárodnom súdnom orgáne, sa primerane použijú ustanovenia § 6 ods. 7, § 27a ods. 3 a § 27b až 27e. 

(5) Pri návrhoch podľa odsekov 1 a 2 môže súdna rada kandidátov vypočuť, a to , pred svojím rozhodnutím. Návrh je schválený, ak zaň hlasovala nadpolovičná väčšina všetkých členov súdnej rady. Na opakované a nové hlasovanie o návrhoch sa primerane použijú ustanovenia § 27c ods. 3 a § 27d. 

Dôvody: Aj tieto navrhované zmeny vyjadrujú, že už nemá ísť o voľbu s tajným hlasovaním, ale o konanie o návrhu kandidáta na sudcu, s verejným hlasovaním. 
Treba tiež upozorniť, že ak by sa ponechala nezmenená druhá veta v súčasnom platnom a účinnom §27g ods.5 („Návrh je schválený, ak zaň v tajnom hlasovaní hlasovala nadpolovičná väčšina všetkých členov súdnej rady.“),išlo by o zjavnú antinómiu, pri porovnaní napr. s prvou vetou novelizovaného §6 ods.8. 

 	Z 	N 	Rozporové konanie uskutočnené dňa 4. augusta 2011; rozpor odstránený.