Vyhodnotenie medzirezortného pripomienkového konania

Návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov 

Spôsob pripomienkového konania	 	
Počet vznesených pripomienok, z toho zásadných	27  / 5 	
Počet vyhodnotených pripomienok	27 	
		
Počet akceptovaných pripomienok, z toho zásadných	16  / 0 	
Počet čiastočne akceptovaných pripomienok, z toho zásadných	2  / 0 	
Počet neakceptovaných pripomienok, z toho zásadných	9  / 5 	
		
Rozporové konanie (s kým, kedy, s akým výsledkom)		
Počet odstránených pripomienok		
Počet neodstránených pripomienok		

Sumarizácia vznesených pripomienok podľa subjektov
Č.	Subjekt	Pripomienky do termínu	Pripomienky po termíne	Nemali pripomienky	Vôbec nezaslali	
1 .	Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
2 .	Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
3 .	Ministerstvo financií Slovenskej republiky 	2 (2o,0z) 	 	 	 	
4 .	Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky 	6 (6o,0z) 	 	 	 	
5 .	Ministerstvo hospodárstva Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
6 .	Ministerstvo dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
7 .	Ministerstvo pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
8 .	Ministerstvo výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
9 .	Ministerstvo obrany Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
10 .	Ministerstvo zahraničných vecí Slovenskej republiky 	3 (3o,0z) 	 	 	 	
11 .	Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
12 .	Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky  	 	 	x 	 	
13 .	Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
14 .	Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky 	2 (2o,0z) 	 	 	 	
15 .	Úrad vlády Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
16 .	Protimonopolný úrad Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
17 .	Štatistický úrad Slovenskej republiky 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
18 .	Úrad geodézie, kartografie a katastra Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
19 .	Úrad jadrového dozoru Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
20 .	Úrad pre normalizáciu, metrológiu a skúšobníctvo Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
21 .	Úrad pre verejné obstarávanie 	 	 	 	x 	
22 .	Úrad priemyselného vlastníctva Slovenskej republiky 	2 (2o,0z) 	 	 	 	
23 .	Správa štátnych hmotných rezerv Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
24 .	Národný bezpečnostný úrad 	 	 	x 	 	
25 .	Národná banka Slovenska 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
26 .	Legislatívna rada vlády Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
27 .	Podpredseda vlády SR pre ľudské práva a národnostné menšiny 	 	 	 	x 	
28 .	Odbor aproximácie práva sekcie vládnej legislatívy Úradu vlády SR 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
29 .	Najvyšší kontrolný úrad Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
30 .	Najvyšší súd Slovenskej republiky 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
31 .	Generálna prokuratúra Slovenskej republiky 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
32 .	Konfederácia odborových zväzov Slovenskej republiky 	1 (1o,0z) 	 	 	 	
33 .	Asociácia zamestnávateľských zväzov a združení Slovenskej republiky 	 	 	x 	 	
34 .	Úrad pre reguláciu sieťových odvetví 	 	 	x 	 	
35 .	Notárska komora Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
36 .	Slovenská komora exekútorov 	 	 	 	x 	
37 .	Súdna rada Slovenskej republiky 	 	 	 	x 	
38 .	Zbor väzenskej a justičnej stráže 	 	 	x 	 	
39 .	Združenie sudcov Slovenska 	2 (0o,2z) 	 	 	 	
40 .	Slovenská únia nezávislého súdnictva 	 	 	 	x 	
41 .	Národná asociácia sudkýň Slovenska  	 	 	 	x 	
42 .	Centrum pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže 	 	 	 	x 	
43 .	Ústredie práce, sociálnych vecí a rodiny 	 	 	 	x 	
44 .	Krajský súd v Bratislave 	 	 	 	x 	
45 .	Krajský súd v Nitre 	 	 	 	x 	
46 .	Krajský súd v Trnave 	 	 	 	x 	
47 .	Krajský súd v Trenčíne 	 	 	 	x 	
48 .	Krajský súd v Žiline 	 	 	 	x 	
49 .	Slovenská advokátska komora 	 	 	 	x 	
50 .	Okresný súd Bratislava I 	 	 	 	x 	
51 .	Okresný súd Bratislava II 	 	 	 	x 	
52 .	Okresný súd Bratislava III 	 	 	 	x 	
53 .	Okresný súd Bratislava IV 	 	 	 	x 	
54 .	Okresný súd Bratislava V 	 	 	 	x 	
55 .	Okresný súd Malacky 	 	 	 	x 	
56 .	Okresný súd Pezinok 	 	 	 	x 	
57 .	Okresný súd Trnava 	 	 	 	x 	
58 .	Okresný súd Dunajská Streda 	 	 	 	x 	
59 .	Okresný súd Galanta 	 	 	 	x 	
60 .	Okresný súd Senica 	 	 	 	x 	
61 .	Okresný súd Piešťany 	 	 	 	x 	
62 .	Okresný súd Skalica 	 	 	 	x 	
63 .	Okresný súd Trenčín 	 	 	 	x 	
64 .	Okresný súd Bánovce nad Bebravou 	 	 	 	x 	
65 .	Okresný súd Partizánske 	 	 	 	x 	
66 .	Okresný súd Nové Mesto nad Váhom 	 	 	 	x 	
67 .	Okresný súd Považská Bystrica 	 	 	 	x 	
68 .	Okresný súd Prievidza 	 	 	 	x 	
69 .	Okresný súd Nitra 	 	 	 	x 	
70 .	Okresný súd Komárno 	 	 	 	x 	
71 .	Okresný súd Levice 	 	 	 	x 	
72 .	Okresný súd Nové Zámky 	 	 	 	x 	
73 .	Okresný súd Topoľčany 	 	 	 	x 	
74 .	Okresný súd Banská Bystrica 	 	 	 	x 	
75 .	Okresný súd Brezno 	 	 	 	x 	
76 .	Okresný súd Lučenec 	 	 	 	x 	
77 .	Okresný súd Rimavská Sobota 	 	 	 	x 	
78 .	Okresný súd Zvolen 	 	 	 	x 	
79 .	Okresný súd Žiar nad Hronom 	 	 	 	x 	
80 .	Okresný súd Veľký Krtíš 	 	 	 	x 	
81 .	Okresný súd Revúca 	 	 	 	x 	
82 .	Okresný súd Žilina 	 	 	 	x 	
83 .	Okresný súd Čadca 	 	 	 	x 	
84 .	Okresný súd Liptovský Mikuláš 	 	 	 	x 	
85 .	Okresný súd Martin 	 	 	 	x 	
86 .	Okresný súd Dolný Kubín 	 	 	 	x 	
87 .	Okresný súd Námestovo 	 	 	 	x 	
88 .	Okresný súd Ružomberok 	 	 	 	x 	
89 .	Okresný súd Prešov 	 	 	 	x 	
90 .	Okresný súd Bardejov 	 	 	 	x 	
91 .	Okresný súd Humenné 	 	 	 	x 	
92 .	Okresný súd Poprad 	 	 	 	x 	
93 .	Okresný súd Stará Ľubovňa 	 	 	 	x 	
94 .	Okresný súd Svidník 	 	 	 	x 	
95 .	Okresný súd Vranov nad Topľou 	 	 	 	x 	
96 .	Okresný súd Kežmarok 	 	 	 	x 	
97 .	Okresný súd Košice I 	 	 	 	x 	
98 .	Okresný súd Košice II 	 	 	 	x 	
99 .	Okresný súd Košice-okolie 	 	 	 	x 	
100 .	Okresný súd Michalovce 	 	 	 	x 	
101 .	Okresný súd Rožňava 	 	 	 	x 	
102 .	Okresný súd Spišská Nová Ves 	 	 	 	x 	
103 .	Okresný súd Trebišov 	 	 	 	x 	
104 .	Špecializovaný trestný súd 	 	 	 	x 	
105 .	Justičná akadémia  	 	 	 	x 	
106 .	Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied 	 	 	 	x 	
107 .	Európske spotrebiteľské centrum 	 	 	 	x 	
108 .	Právnická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave 	 	 	 	x 	
109 .	Právnická fakulta Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach 	 	 	 	x 	
110 .	Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave 	 	 	 	x 	
111 .	Právnická fakulta Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici 	 	 	 	x 	
112 .	Krajský súd v Banskej Bystrici 	 	 	 	x 	
113 .	Krajský súd v Košiciach 	1 (0o,1z) 	 	 	 	
114 .	Krajský súd v Prešove 	 	 	 	x 	
115 .	Štátny dopravný úrad 	 	 	 	x 	
116 .	Odbor verejného obstarávania MŽP SR 	 	 	 	x 	
117 .	Úrad splnomocnenca vlády SR pre územnú samosprávu, integrovaný manažment povodí a krajiny 	 	 	 	x 	
118 .	Odbor právnych služieb a odvolacích konaní 	 	 	 	x 	
119 .	Ústredie práce, sociálnych vecí a rodiny 	 	 	x 	 	
120 .	Združenie miest a obcí Slovenska 	 	 	x 	 	
121 .	Sudcovská iniciatíva Za otvorenú justíciu 	2 (2o,0z) 	 	 	 	
	SPOLU	27 (22o,5z) 	0 (0o,0z) 	21 	86 	

Vyhodnotenie vecných pripomienok je uvedené v tabuľkovej časti.

Vysvetlivky  k použitým skratkám v tabuľke:	
O – obyčajná	A – akceptovaná	
Z – zásadná	N – neakceptovaná	
	ČA – čiastočne akceptovaná	

Subjekt	Pripomienka	Typ	Vyh.	Spôsob vyhodnotenia	
MV SR 	K čl. I bod I 
Text tohto bodu odporúčame preformulovať takto: „V čl. 141a ods. 1 uvádzacia veta znie: „Členmi Súdnej rady Slovenskej republiky sú.“.“. 

 	O 	N 	Text čl. 141a ods. 1 pozostáva z dvoch viet, prvá sa vypúšťa, druhá sa mení; niet jednej uvádzacej vety. 	
MF SR 	Všeobecne 
Beriem na vedomie, že návrh nebude mať vplyv na rozpočet verejnej správy ani na informatizáciu spoločnosti.  	O 	A 	 	
MF SR 	Všeobecne 
Návrh je potrebné zosúladiť s Legislatívnymi pravidlami vlády SR (napr. v názve slovo „Ústavy“ nahradiť slovom „Ústava“, v čl. I v bode 4 v čl. 141a slovo „samospráva“ nahradiť slovom „samosprávy“, v bode 5 v čl. 154d slovo „zanikne“ nahradiť slovom „zaniká“ a slovo „rade“ nahradiť slovom „rady“).  	O 	A 	 	
MK SR 	Predkladacej správa 
Odporúčame v predkladacej správe treťom odseku tretej vete doplniť za slovo „súdnej" slovo „rady". 	O 	A 	 	
MK SR 	Vlastný materiál 
Odporúčame v návrhu ústavného zákona v jeho názve slov „Ústavy“ nahradiť slovom „Ústava“. 	O 	A 	 	
MK SR 	Čl. I 
Odporúčame v novelizačnom bode 4. slovo „samospráva“ nahradiť slovom „samosprávy“. 	O 	A 	 	
MK SR 	Čl. I 
Odporúčame v novelizačnom bode 5. za slovo „člena“ doplniť predložku „v“. 	O 	N 	Znenie upravené nasledovne "...rovnako zaniká jeho funkcia člena Súdnej rady Slovenskej republiky.". 	
MK SR 	Dôvodovej správe 
Vo všeobecnej časti dôvodovej správy v druhom odseku nie je zavedená skratka pre Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky a v treťom odseku odporúčame slovo „výkon“ nahradiť slovom „výkone“. 	O 	A 	 	
MK SR 	Komuniké 
V komuniké odporúčame slovo „návrhu“ nahradiť slovom „návrh“. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K bodu 4 
Slovo „samospráva“ odporúčame zmeniť na „samosprávy“ a slová „s funkciami“ zmeniť na „s funkciou“. Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZV SR 	K bodu 5 
V uvádzacej vete odporúčame slovo „čl.“ zmeniť na „článok“. Prvú časť ustanovenia čl. 154d odporúčame preformulovať: „Predsedovi Najvyššieho súdu Slovenskej republiky zaniká funkcia predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky dňom nadobudnutia účinnosti tohto ústavného zákona; “ a v druhej časti ustanovenia slovo „rade“ zmeniť na „rady“. Pripomienka legislatívno-technická. 

 	O 	ČA 	Niet dôvodu uvádzať slovo "čl." v tvare "článok"; k tomu pozri Legislatívne pravidlá vlády SR, rovnako aj doterajšie novely Ústavy SR. 	
MZV SR 	K názvu zákona 
Slovo "Ústavy" odporúčame zmeniť na "Ústava". Pripomienka legislatívno-technická. 	O 	A 	 	
MZ SR 	predkladacej správe 
V treťom odseku a v tretej vete za slovným spojením "počet členov súdnej" odporúčame doplniť slovo "rady". 	O 	A 	 	
MZ SR 	návrhu ústavného zákona 
a) v čl. I bod 4. nahradiť slovo "samospráva" slovom "samosprávy", 
b) v čl. 154d. nagradiť slovo "rade" slovom "rady".  	O 	A 	 	
ŠÚ SR 	Bod 4 
slovo „samospráva“ odporúčame nahradiť slovom „samosprávy“. 	O 	A 	 	
ÚPV SR 	Predkladacia správa 
V Predkladacej správe (štvrtý odsek) odporúčame upresniť názov návrhu zákona, ktorý na navrhovanú zmenu ústavy nadväzuje, a to "návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 185/2002 Z. z. o Súdnej rade Slovenskej republiky a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony" (č. mat. 20418/2011/100). 	O 	A 	 	
ÚPV SR 	Čl. I, bod 4. 
Odporúčame nahradiť slovo "samospráva" slovom "samosprávy". 	O 	A 	 	
NBS 	 
Národnej banke Slovenska bol predložený v rámci medzirezortného pripomienkového konania predložený na vyjadrenie návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov. K predloženému návrhu ústavného zákona z hľadiska vecnej pôsobnosti Národnej banky Slovenska nemáme pripomienky a z legislatívneho hľadiska uplatňujeme nasledujúcu pripomienku. 

V čl. I bode 4 návrhu ústavného zákona, ktorým sa upravuje ustanovenie čl. 142a ods. 7 ústavy, je – vzhľadom na existujúce znenie upravovaného ustanovenia ústavy – potrebné slovo “samospráva” nahradiť slovom “samosprávy”. Zároveň odporúčame zvážiť, aby nezlučiteľnosť funkcie členov Súdnej rady SR s inými funkciami nebola v nadväznosti na splnomocňovacie ustanovenie v ústave upravená iba zákonom (obyčajným zákonom), ale aby aj nezlučiteľnosť funkcie členov Súdnej rady SR bola upravená priamo v Ústave SR tak, ako je to štandardné aj pri iných ústavných činiteľoch, napríklad nezlučiteľnosť funkcie poslancov Národnej rady SR je upravená v čl. 77 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie prezidenta SR je upravená v čl. 103 ods. 4 a 5 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie členov vlády SR je upravená v čl. 109 ods. 2 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie sudcov Ústavného súdu SR je upravená v čl. 137 ods. 2 ústavy, nezlučiteľnosť výkonu funkcie sudcov všeobecných súdov je upravená v čl. 145a ods. 2 ústavy a nezlučiteľnosť funkcie predsedu a podpredsedu Najvyššieho kontrolného úradu SR je upravená v čl. 61 ods. 4 ústavy. 
 	O 	ČA 	Nezlučiteľnosť funckie člena súdnej rady bude upravená priamo v Ústave SR vo vzťahu k predsedoi a podpredsedovi Najvyššieho súdu SR. 	
OAP SVL ÚV SR 	K čl. 1, bod 5 
Je potrebné gramaticky upraviť vetu za bodkočiarkou v čl. 154d návrhu ústavného zákona. 	O 	A 	 	
NS SR 	Všeobecná pripomienka 
Najvyšší súd Slovenskej republiky zásadne nesúhlasí s predkladaným návrhom ústavného zákona en bloc . 

Ústavným zákonom č. 90/2001 Z.z. ústavodarca spojil funkciu predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky s funkciou predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky – reprezentujúceho najvyšší súdny orgán všeobecného súdnictva a súčasne aj predstaviteľa jeho správy, s úmyslom posilniť sudcovskú samosprávu a vyňať a odlíšiť predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky od jeho dovtedajšieho postavenia jedného z predsedov súdov existujúcej súdnej sústavy. 

Predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (a tým i predsedu Súdnej rady Slovenskej rady) volí Súdna rada Slovenskej republiky. Úmyslom ústavodarcu spojiť tieto dve, ako sa ukazuje pre súdnu moc najvyššie (a na jej ovládnutie najvýznamnejšie) funkcie bolo zamedziť výberu jednostranne politicky, či inak motivovaného kandidáta, nereflektujúceho názory sudcov. 

Účasť sudcov pri výbere kandidátov do tejto funkcie (funkcií) umožňuje podľa ústavodarcu prezidentovi Slovenskej republiky vymenovať za predsedu najvyššieho súdu a predsedu Súdnej rady sudcu nielen odborne na vysokej úrovni, ale aj požívajúceho medzi sudcami vysoký morálny kredit a autoritu, sudcu predstavujúceho osobnosť schopnú posilniť (ale i chrániť) integritu súdnictva a jeho dôveryhodnosť. 

Na zmenu súčasnej ústavnej úpravy postavenia predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, ktorý je ex constitutione i predsedom Súdnej rady Slovenskej republiky, preto nevidíme žiadny dôvod. 

Túto pripomienku uplatňuje Najvyšší súd Slovenskej republiky ako pripomienku zásadnú. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie sa uskutočnilo dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
GP SR 	K čl. I body 4 a 5 
Zásadne nesúhlasíme s navrhovanými ustanoveniami čl. I body 4 a 5. 

Odôvodnenie: Navrhované ustanovenie čl. 154d, ktorým zaniká predsedovi Najvyššieho súdu Slovenskej republiky na základe prechodného ustanovenia ústavy ústavná funkcia predsedu Súdnej rady, vyvoláva pochybnosti o jeho súlade s ústavnými princípmi, predovšetkým princípom deľby moci, a princípmi právneho štátu, a to najmä pokiaľ ide o princíp právnej istoty a zákaz retroaktivity. 

Z hľadiska ústavného princípu deľby moci, vzájomného vzťahu orgánov štátnej moci a ich kompetencií sa ústavný súd v rámci svojej rozhodovacej činnosti opakovane vyjadril, že v ústavnom štáte kompetencie, práva a povinnosti a zákonom upravené postupy orgánov štátu, ako aj právnických a fyzických osôb, vytvárajú nevyhnutný predpoklad pre ústavnú rovnováhu. Jej súčasťou je i systém deľby moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu moc, ktoré sú v parlamentnej demokracii autonómne a vzájomne prepojené len väzbami ústavnej kontroly a spolupráce. Z princípu ústavnej rovnováhy vyplýva, že ani zákonodarca nemôže voľne disponovať s jednotlivými zložkami moci v štáte. Aj zákonodarný orgán je bez akýchkoľvek pochybností viazaný ústavou a jej princípmi, ktorých zmenu ústava nepripúšťa, lebo majú konštitutívny význam pre demokratickú povahu Slovenskej republiky tak, ako je to deklarované v čl. 1 ústavy (PL. ÚS 16/95). 

Zakotvenie takéhoto prechodného ustanovenia do ústavy, ktorým na základe prechodného ustanovenia ústavného zákona zanikne konkrétna funkcia konkrétnej osobe, môže znamenať vážny a nebezpečný precedens, kedy by ústavným zákonom mohla Národná rada Slovenskej republiky rozhodnúť, že zanikne ústavná funkcia, resp. ústavná pôsobnosť aj iným ústavným orgánom. Doterajšie prechodné ustanovenia ústavy vždy deklarovali právny stav nadobudnutý a získaný podľa doterajších ústavných zákonov, čo je v súlade s princípom právneho štátu podľa čl. 1 ods. 1 ústavy – princípom právnej istoty. Zakotvenie takéhoto prechodného ustanovenia môže byť v rozpore aj so zákazom retroaktivity právnych noriem, ktorý je významnou demokratickou zárukou ochrany práv občanov a právnej istoty. V podmienkach demokratického štátu, kde vládnu zákony a nie subjektívne predstavy ľudí a z požiadavky právnej istoty jednoznačne vyplýva záver, že právny predpis, resp. jeho ustanovenia pôsobia iba do budúcnosti a nie do minulosti. Hlavným účelom zákazu retroaktivity je, aby sa nemenili práva, ktoré subjekt práva nadobudol v minulosti, teda v období, v ktorom už svoje právne postavenie nemôže ovplyvniť (PL. ÚS 10/04). Zákaz retroaktivity je konštantne pripomínaný v judikatúre Ústavného súdu (napr. PL. ÚS 37/99, PL. ÚS 49/03, PL. ÚS 6/04). 

Pri posudzovaní navrhovanej právnej úpravy z hľadiska jej spätného pôsobenia je nevyhnutné, okrem iného, prihliadnuť na to, či je posudzovaná právna norma racionálne previazaná s cieľom ňou sledovaným. Pri tomto je potrebné vychádzať z osobitnej časti dôvodovej správy k návrhu ústavného zákona, ktorá uvádza (k čl. I, bod 1), že „v súlade s požiadavkou vyplývajúcou z Programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky sa navrhuje vypustenie právnej úpravy (pôvodná prvá veta), v zmysle ktorej je predseda najvyššieho súdu z titulu svojej funkcie súčasne aj predsedom súdnej rady.“. Podľa predkladateľa je teda legitímnym dôvodom na ústavný zánik funkcie predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky „požiadavka vyplývajúca z Programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky“. Dôvodová správa neuvádza žiadne iné dôvody, prečo je potrebné a nevyhnutné, aby predsedom Súdnej rady Slovenskej republiky nemohol byť predseda Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, teda také dôvody, pre ktoré je takáto kumulácia funkcií (ústavou daná) v demokratickom a právnom štáte neprípustná, nevhodná, či nemožná. Uvedený návrh ústavného zákona tak vyvoláva pochybnosti o tom, či nejde len o politické rozhodnutie, ktorým je odstránenie konkrétnej osoby – osoby súčasného predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky z tejto funkcie. Vo všeobecnej časti dôvodovej správy je uvedené, že „návrh ústavného zákona ďalej oddeľuje súdnu radu od Najvyššieho súdu Slovenskej republiky tak, aby predseda najvyššieho súdu nebol predsedom súdnej rady.“ Opätovne pripomíname, že takéto rozhodnutie môže byť nebezpečným precedensom pro futuro, kedy by mohla Národná rada Slovenskej republiky rozhodnúť, na základe politickej požiadavky, o zániku určitej ústavnej funkcie konkrétnej osoby, ktorá by sa stala z výlučne politických dôvodov neakceptovateľná. Podľa nášho názoru je v súlade s ústavou, ústavnými princípmi, princípmi právneho štátu, ako aj s doterajšou ústavnou úpravou statusových vecí formou prechodných ustanovení ústavy ten spôsob, ktorý bude v prechodných ustanoveniach deklarovať súčasný stav a upravovať prípadné oddelenie funkcie predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky od funkcie predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky až do budúcnosti, teda po uplynutí funkčného obdobia súčasného predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky. 

V súvislosti s navrhovaným oddelením funkcie predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky od funkcie predsedu Súdnej rady zároveň upozorňujeme na dôvodovú správu k ústavnému zákonu č. 90/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov, ktorým bola okrem iného ústavne zakotvená Súdna rada Slovenskej republiky, spôsob kreovania jej členov a predsedu. V tejto dôvodovej správe k bodu 78. predkladateľ uviedol: 
„Začlenenie Súdnej rady Slovenskej republiky do siedmej hlavy Ústavy Slovenskej republiky zvýrazňuje jej nezávislé postavenie od moci zákonodarnej, ako aj výkonnej a je reálnym naplnením ústavnej zásady nezávislosti a oddelenia výkonu súdnej moci od iných orgánov štátu. Zodpovedá tak požiadavke Odporúčania Rady Európy No R (94) 12 Výboru ministrov členských štátov Rady Európy z 13. októbra 1994 na nezávislosť orgánu zodpovedného za výber a služobný postup od vlády a štátnej správy. 
Naplnenie uvedených cieľov a princípov sa dosiahne aj zakotvením zloženia Súdnej rady Slovenskej republiky, v ktorej nadpolovičnú tvoria zástupcovia sudcov, volení svojimi kolegami polovicu tak, aby v nej mali čo najširšie zastúpenie sudcovia súdov všetkých stupňov a druhov, ako to predpokladajú všeobecné zásady Európskej charty o statuse sudcu (navrhuje sa, aby predsedom Súdnej rady Slovenskej republiky bol predseda Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, jej ďalšími členmi boli ôsmi sudcovia ostatných súdov, ktorých volia a odvolávajú sudcovia Slovenskej republiky - v zmysle súčasnej zákonnej úpravy sú to zástupcovia krajských a okresných súdov, Vyššieho vojenského súdu a vojenských obvodových súdov, ďalej traja členovia, ktorých volí a odvoláva Národná rada Slovenskej republiky, traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva prezident Slovenskej republiky a traja členovia, ktorých vymenúva a odvoláva vláda Slovenskej republiky). 
Logickým dôsledkom takto koncipovanej Súdnej rady Slovenskej republiky je aj ustanovenie o tom, že na jej čele stojí predseda Najvyššieho súdu Slovenskej republiky ako reprezentant najvyššieho súdneho orgánu a súčasne aj predstaviteľ jeho správy.“. 

V dôvodovej správe k aktuálnemu návrhu ústavného zákona ten istý predkladateľ neuviedol žiadnu relevantnú okolnosť, ktorá by mohla mať za následok zmenu pôvodne koncipovanej podpory Súdnej rady Slovenskej republiky vrátane spôsobu kreovania jej predsedu a členov. Zánik alebo popretie predchádzajúcich dôvodov sa ani nepokúsil vysvetliť. Odôvodnenie navrhovanej zmeny požiadavkou vyplývajúcou z Programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky neobstojí. Programové vyhlásenie vlády Slovenskej republiky je politickým dokumentom, v ktorom možno plne legitímne vysloviť zámer meniť a dopĺňať Ústavu Slovenskej republiky, avšak iba samotné zaradenie takejto požiadavky do programového vyhlásenia zmenu Ústavy Slovenskej republiky neodôvodňuje. 

V čase, keď sa tvoril ústavný zákon č. 90/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov, vzorom pre spôsob kreovania Súdnej rady Slovenskej republiky bola španielska právna úprava. Predseda súdnej rady je súčasne predsedom najvyššieho súdu nielen v Španielsku, ale napríklad aj v Portugalsku, Litve, Estónsku a Maďarsku. Teda, súčasná právna úprava čl. 141a Ústavy Slovenskej republiky nie je ničím výnimočná, nejde o neobvyklú právnu úpravu, a preto nevidíme žiaden dôvod na prijatie takejto účelovej novelizácie základného zákona štátu. 

Predkladateľ sa zároveň zásadne mýli, keď sudcu vo funkcii predsedu súdu alebo podpredsedu súdu považuje za predstaviteľa výkonnej moci. Sudca tým, že popri vykonávaní svojej sudcovskej funkcie sa súčasne podieľa i na správe súdu vo funkcii predsedu súdu alebo jeho podpredsedu, nestáva predstaviteľom moci výkonnej. Predseda súdu a podpredseda súdu sú predstaviteľmi moci súdnej. So zreteľom na uvedené snaha predkladateľa zabrániť tomu, aby predseda súdu alebo podpredseda súdu mohol byť členom súdnej rady, sa zakladá bez akýchkoľvek pochybností na nesprávnom právnom posúdení. Tvrdenia uvedené vo všeobecnej i osobitnej časti dôvodovej správy k bodu 4 výslovne spochybňujú Slovenskú republiku ako právny štát – nerešpektujú základné princípy právneho štátu, princíp deľby štátnej moci na moc zákonodarnú, výkonnú a súdnu a princíp nezávislosti súdnej moci. 
 	Z 	N 	Rozporové konanie sa uskutočnilo dňa 5. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave, rovnako GP SR na vznesenej pripomienke. 	
KOZ SR 	Návrh ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov  
KOZ SR k Návrhu ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov nemá pripomienky 	O 	A 	 	
ZSS 	čl. 141a 
Navrhované riešenie v čl. 141a, podľa ktorého sa členmi Súdnej rady SR majú stať deviati zvolení členovia sudcami, neprecizuje, že deviaty člen súdnej rady má byť volený kolektívom sudcov Najvyššieho súdu SR. Riešenie v § 11 ods. 1 a 2 a v § 11a navrhovanej zmeny a doplnenia zákona č. 185/2002 Z.z. v predložených pripomienkových materiáloch sa rôzni oproti zneniu uvedenému v týchto ustanoveniach v zákone č. 385/2000 Z.z. (§ 11 a 11a). V posledne menovanom návrhu sudcovia Najvyššieho súdu SR a Špecializovaného trestného súdu sa pre voľby členov súdnej rady zaraďujú do volebného obvodu Krajského súdu v Bratislave, čo teda vylučuje voľbu deviateho člena súdnej rady sudcami Najvyššieho súdu SR v označenom jednomandátovom volebnom obvode.  	Z 	N 	Rozporové konanie sa uskutočnilo dňa 4. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
ZSS 	154d 
Predsedovi Najvyššieho súdu SR má zaniknúť funkcia predsedu Súdnej rady SR ku dňu účinnosti tohto ústavného zákona. Rovnako mu má zaniknúť funkcia člena Súdnej rady SR. 

Pokladáme ustanovenie čl. 154d za v rozpore s čl. 1 ods. 1 Ústavy SR. Po voľbe sudcami Najvyššieho súdu SR ex lege sa stal predseda Najvyššieho súdu SR predsedom Súdnej rady SR. Predkladaným ústavným zákonom sa zasahuje v priebehu funkčného obdobia do postavenia predsedu Najvyššieho súdu SR a predsedu Súdnej rady SR. 

Voľba predsedu Najvyššieho súdu SR je vyjadrením vôle sudcov Najvyššieho súdu SR a potvrdením zásady väčšiny zástupcov sudcov v Súdnej rade SR. Podľa súčasnej právnej úpravy osem sudcov je volených sudcami SR a jeden sudca volený sudcami Najvyššieho súdu SR, t.j. deviaty člen. 

Navrhovaná voľba predsedu Súdnej rady SR samotnými členmi súdnej rady je voľbou predsedu, členmi súdnej rady, ktorí sú volení parlamentom, vládou a menovaným prezidentom a to v počte deväť. Vzhľadom na počet členov Súdnej rady SR (18) je volený predseda Najvyššieho súdu SR deviatym členom súdnej rady, volenej sudcami, čo ešte nezabezpečuje sudcom majoritu, iba paritu v Súdnej rade SR. Predkladaná ústavná úprava narušuje princíp zakotvený v medzinárodných dokumentoch o potrebnosti nadpolovičnej väčšiny členov súdnej rady volených sudcami. 

 	Z 	N 	Rozporové konanie sa uskutočnilo dňa 4. augusta 2011; rozpor nebol odstránený. Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
KS KE 	Návrhu ústavného zákona z.č. 460/1992 Zb. ktorým sa mení a dopĺňa Ústava SR v znení neskorších predpisov 
KRAJSKÝ SÚD V KOŠICIACH 
Štúrova ul. č. 29, Tel.: 055/72 69 111, Fax : 055/ 72 69 221 

1SprV/522/2011 
1SprV/523/2011 
1SprV/524/2011 
V Košiciach dňa 26. 7. 2011 

Ministerstvo spravodlivosti 
Slovenskej republiky 

B r a t i s l a v a 

K číslu: 20418/2011/100 
K číslu: 19880/2011/100 
K číslu: 20418/2011/100 

Vec 
Pripomienky k návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov a ktorými sa menia a dopĺňajú niektoré zákony (zák. č. 185/2002 Z.z. o Súdnej rade SR, zák. č. 757/2004 Z.z. o súdoch) 

Pripomienky sa predkladajú k materiálu Ministerstva spravodlivosti SR č. 19880/2011/100 (ďalej len predkladateľ) obsahujúceho návrh legislatívnych zmien zákona o sudcoch a prísediacich, zákona o Súdnej rade SR a zákona o súdoch, za súčasného znenia Ústavy SR (t.j. bez návrhu na zmenu Ústavy SR). 

K materiálu č. 20418/2011/100, ktorým sa navrhuje zmena ústavy a na to nadväzujúca zmena vyššie uvedených zákonov, považujem za potrebné uviesť stručne len skutočnosť, že nie sú dané žiadne vážne dôvody na zmenu doterajšej ústavnej úpravy. Je zrejmé, že ústavnú zmenu súdnictvo bude rešpektovať, ak sa splnia predpoklady, že návrh získa ústavnú väčšinu v zákonodarnom zbore. 

Z dôvodovej správy ústavodarcu k novele ústavy z roku 2001 je zrejmá ich koncepcia a argumentácia, ktorú aj v súčasnosti považujem za správnu pre zabezpečenie nezávislosti súdnictva. 

Nie je preto potrebné vykonávať ústavnú zmenu v časti týkajúcej sa súdnej moci. 

Všeobecná časť dôvodovej správy 

Podľa všeobecnej časti dôvodovej správy návrh zákona vychádza z programového vyhlásenia vlády SR. Účelom návrhu zákona je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov, disciplinárneho konania sudcov, zavedenia, do systému volieb členov Súdnej rady SR, regionálneho (územného) princíp, pričom sa reaguje aj na niektoré požiadavky aplikačnej praxe. 

Z konštantnej judikatúry ústavného súdu vyplýva zdôraznenie skutočnosti, že predmetom ochrany poskytovanej ustanovením čl. 1 ods. 1 Ústavy SR sú ústavné princípy a demokratické hodnoty vytvárajúce vo svojom súhrne a vzájomnej previazanosti koncept materiálneho právneho štátu, ktorá akcentuje vo vzťahu k zákonodarcovi požiadavku rešpektovania základných práv a slobôd v rámci normatívnej regulácie spoločenských vzťahov. Koncepcia materiálneho právneho štátu zahŕňa nielen požiadavku na obsahovú a hodnotovú kvalitu právnej normy, ktorá má zaistiť primeranosť použitého právneho prostriedku implementovaného vo zvolenej legislatívnej regulácii (vo vzťahu k legitímnemu cieľu sledovaného zákonodarcom), zákonodarcom deklarovaného účelu právnej regulácie a súlad zvoleného legislatívneho opatrenia s ústavnými princípmi a demokratickými hodnotami vytvárajúcimi koncept materiálneho právneho štátu (PL.ÚS 22/06 n.m. I. ÚS 17/99, I.ÚS 44/99, PL.ÚS 17/08). 

Vzhľadom na uvedenú koncepciu materiálneho právneho štátu je potrebné posudzovať, či kompetencie priznávané navrhovanými novelami zákonov výkonnej moci a odnímanie pôsobnosti, doteraz zverenej zákonom Súdnej rade SR porušuje princípy deľby moci a tak zasahuje do nezávislosti súdnictva a je i porušením zásady rovnováhy a vzájomných bŕzd štátnych moci (sústreďuje moc v niektorých základných otázkach legitimity vzniku sudcovskej funkcie prechodom na moc výkonnú). 

Podrobnejšie skutočnosti, ktoré odôvodňujú záver o reálnej možnosti protiústavnosti niektorých navrhovaných zmien sú uvedené vo výhradách k jednotlivým bodom návrhu osobitnej časti novely zákonov. 

Osobitná časť 

K čl. I (týkajúca sa zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich) 

Z dôvodovej správy vyplýva, že základnou črtou predkladanej zákonnej úpravy disciplinárneho konania je nahradenie doterajšieho spôsobu vytvárania disciplinárnych senátov prostredníctvom rozvrhu práce novým mechanizmom upraveným v zákone, ktorý bude zárukou pre zamedzenie akejkoľvek manipulácie pri prideľovaní vecí disciplinárnym senátom, či účelovým zmenám pri ich zložení, a to pri rešpektovaní ústavou garantovaného práva súdnej rady voliť a odvolávať predsedov a členov disciplinárnych senátov. Účelom návrhu zákona podľa predkladateľa je vytvoriť legislatívne podmienky pre zlepšenie reálneho fungovania inštitútu hodnotenia sudcov a disciplinárneho konania sudcov. 

Predkladateľ k bodom 6, 7 novely uviedol v dôvodovej správe, že nová právna úprava upúšťa od zásad hodnotenia sudcov tak, že priamo zákon bude upravovať detailný postup hodnotenia sudcov. Schválenie zásad hodnotenia sudcov súdnou radou sa stáva teda bezpredmetným. 

Konštatoval, že zásady hodnotenia schvaľuje (podľa zákona) súdna rada po predchádzajúcom súhlase (dohode) ministra spravodlivosti, pričom táto právna úprava je účinná od roku 2002, ale k dnešnému dňu niet takto schválených zásad hodnotenia sudcov. 

Považuje za oprávnenú požiadavku sudcov na individuálny prístup k posudzovaniu ich činnosti a k tomuto účelu smeruje znovuzavedenie periodického hodnotenia sudcov tým, že sa mu dá reálny obsah, ktorý v podobe jeho výsledkov bude verejne prístupný. Zavádza nový právny inštitút (ročný štatistický výkaz sudcu), účelom ktorého je vytvoriť mechanizmus, ktorým sa každoročne bude sledovať výkonnosť sudcu v ním vybavenej agende (primárne kvantitatívne ukazovatele), pričom výkaz bude podkladom pre hodnotenie sudcu. Nejde tu o hodnotenie práce sudcu, ale o špecifickú formu štatistického zisťovania stupňa výkonnosti sudcu. 

Navrhovaná formulácia § 27 (upravujúca vyhotovenie ročného štatistického výkazu sudcu) ovšem dôsledne nerieši (neupravuje) sledovaný cieľ, t.j. zabezpečiť individuálny prístup k posudzovaniu činnosti sudcu vykazovaním stupňa výkonnosti sudcu. 

Výkaz neobsahuje totiž údaje o výkone inej činnosti, ktorá je rovnocenná s výkonom súdnictva a ktorá je realizáciou zákonom uložených povinností sudcu v rámci súdnictva, ktoré je pre zabezpečenie chodu nezávislého súdnictva bezpodmienečne nutné. Ide o realizáciu povinností a práv v rámci výkonu správy súdov, samosprávy súdov, disciplinárnych senátov, revíznych oddelení, grémií a kolégií, a pri činnosti ústavného orgánu súdnej moci, t.j. súdnej rady. 

Výkon týchto oprávnení a povinností bol v predchádzajúcej úprave uvedený ako činnosť rovnocenná s výkonom súdnictva (§ 27 ods. 7 cit. zák.). Vynechanie týchto činností z výkazu (z kvantitatívnych ukazovateľov), ktoré sú rovnocenné výkonu súdnictva vylúči požadovaný individuálny prístup k posudzovaniu činnosti každého sudcu a prejaví sa neobjektívnym spôsobom i na zvolenom postupe hodnotenia sudcu v zmysle § 27 ods. 3 (vylúči sa komplexné hodnotenie všetkých činností sudcu vykonávaných v rámci súdnictva). 

Zavedenie zákonných kritérií zákonodarcom na hodnotenie sudcu likvidáciou (odstránením) doterajšej pôsobnosti Súdnej rady SR je ústavne veľmi problematické. 

Kompetencia súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, schvaľovať aj zásady hodnotenia sudcov, vyplýva zo zámeru ústavodarcu (v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR), keďže splnomocnil ústavodarca zákonodarcu upraviť ďalšiu pôsobnosť súdnej rady zákonom (ustanoví zákonom). 

V zákone o súdnej rade v § 4 ods. 2 bolo upravené oprávnenie súdnej rady po dohode s ministrom spravodlivosti, ďalej schvaľovať zásady hodnotenia sudcov (písm. b/ cit. zák.). 

K obsahu navrhovaného riešenia hodnotenia sudcu (bod 7) 

Obsah hodnotenia sudcu musí prioritne rešpektovať medzinárodné štandardy, ktoré sú prijímané za účelom dôslednej realizácie zabezpečenia nezávislosti súdnictva a práva občana na nezávislý a nestranný súd v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy a čl. 6 ods. 1 Dohovoru, ktorým je naša republika viazaná. 

Medzinárodné štandardy k uvedenej otázke uvádzajú nasledovné: 

V bode 58 Odporúčania Výboru ministrov Rady Európy zo 17.11.2010 (týkajúce sa hodnotenia sudcov) je uvedené „V tých štátoch, v ktorých súdne orgány vytvorili systém hodnotenia sudcov, takéto systémy musia byť založené na objektívnych kritériách, ktoré sú zverejnené. V rámci hodnotenia majú mať sudcovia možnosť vyjadriť svoj názor na ich aktivity, ako aj na vyhodnotenie týchto aktivít, prípadne namietnuť takéto hodnotenie na nezávislom orgáne, resp. na súde“. 

V bode 4.1 Európskej charty štatútu sudcov z roku 1998 (upravujúceho kariérny postup) je uvedené „ ... v prípade, že systém povyšovania nevychádza z počtu odpracovaných rokov, zakladá sa výlučne na kvalitách a pracovných výsledkoch dosiahnutých sudcom pri výkone jemu zverených úloh a zistených pomocou objektívnych hodnotení vykonaných jedným alebo niekoľkými sudcami a prediskutovaných s dotknutým sudcom. Rozhodnutia súvisiace s hodnotením sudcov potom prijíma orgán uvedený v odseku 1, 3 alebo sa prijímajú na jeho návrh alebo s jeho súhlasom. Sudcovia, ktorí nie sú navrhnutí na povýšenie, musia mať právo podať sťažnosť uvedenému orgánu.“ 

Podľa bodu 1 všeobecných zásad (bod 1.3) štatút predpokladá, že všetky rozhodnutia týkajúce sa výberu, prijímania, ustanovenia do funkcie, kariérneho postupu alebo skončenia výkonu sudcovskej funkcie sa prijímajú sa účasti orgánu, ktorý je nezávislý od výkonnej a zákonodarnej moci a ktorého aspoň polovicu tvoria sudcovia zvolení ostatnými sudcami spôsobom, ktorý zaručuje čo najširšie zastúpenie členov sudcovského zboru. 

Z dôvodovej správy k tejto úprave vyplýva, že „charta obmedzuje kritéria pri povyšovaní sudcov výlučne na kritéria kvality a výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností uplatňované prostredníctvom objektívneho hodnotenia, ktoré vykonáva jeden alebo niekoľko sudcov a ktoré sa prediskutujú s hodnoteným sudcom. Rozhodnutia o povýšení sa potom robia na základe týchto hodnotení v súlade s návrhom nezávislého orgánu uvedeného v bode 1.3. Výslovne sa ustanovuje, ktorý po skončení procedúry hodnotenia nebol navrhnutý na ustanovenie do vyššej funkcie, musí mať právo predložiť svoj prípad uvedenému nezávislému orgánu. 

Podľa bodu 9 Magny charty sudcov (Poradná rada európskych sudcov CCJE (2010) - v časti záruky nezávislosti je uvedené „súdna moc musí byť zapojená do všetkých rozhodnutí, ktoré ovplyvňujú postup v súdnych funkciách (organizácie súdov, procedúry, iná legislatíva). 

Z uvedených odporúčaní je jednoznačne zrejmé, že kritériá sa musia týkať len výsledkov dosiahnutých pri výkone sudcovských povinností (nielen rozhodovacej činnosti), ktoré sú objektívne a vopred stanovené. 

Postup hodnotenia pripúšťa len hodnotenie sudcu sudcami pri súčasnom zabezpečení práva hodnoteného namietať hodnotenie na súdnom orgáne, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci (tieto kritériá spĺňa ústavou konštituovaná Súdna rada SR). 

Pre dôsledné zabezpečenie nezávislosti súdnictva je potrebné, aby hodnotitelia dôsledne vychádzali z nevyhnutnosti rešpektovania ústavnej úpravy o nezávislosti rozhodovania sudcu (čl. 144 Ústavy SR, § 2 zák. č. 385/2000 Z.z.). 

Návrh § 27a až § 27g (hodnotenie sudcu) 

Návrh na obligatórne hodnotenie každého sudcu každých 5 rokov nie je možné považovať za vecne správne. 

Nerešpektuje odlišnosť postavenia sudcov jednotlivých stupňov súdov v rámci súdnictva (súdy prvostupňové – okresné, súdy odvolacie – spravidla krajské súdy a Najvyšší súd SR – čl. 143 ods. 1 Ústavy SR). 

Je nepochybné, že sudca najvyššieho súdu predstavuje vrchol odbornej spôsobilosti pri realizácii výkonu súdnictva. Je preto obsahovo neprípustné, aby sudcovia najvyšších súdov podliehali akémukoľvek hodnoteniu svojej odbornej spôsobilosti. Zvolený postup neopodstatnene spochybňuje odbornú spôsobilosť sudcov najvyššieho orgánu výkonu súdnictva. 

Hodnotenie by malo byť teda prípustné len u sudcov nižších stupňov súdov (okresné a krajské súdy), pričom aj medzi týmito súdmi je potrebné zaviesť rozdielny režim z hľadiska počtu hodnotení. 

Sudcovia krajských súdov preukázali totiž odbornú schopnosť byť sudcami odvolacieho súdu na základe dlhoročnej rozhodovacej činnosti, kedy boli pozitívne hodnotení odvolacími i dovolacími súdmi a úspešne absolvovali výberové konanie v rámci kariérneho postupu na súd vyššieho stupňa. 

Je preto nelogické (proti sledovanému účelu) realizovať aj u týchto sudcov hodnotenie vždy po 5 rokoch. Vzhľadom na fyzický vek, ktorý majú sudcovia krajských súdov, malo by byť prípustné vykonanie hodnotenia maximálne na dve obdobia. 

U sudcov okresných súdov vzniká pochybnosť, či sa má realizovať hodnotenie počas celého obdobia výkonu sudcovskej funkcie, ktorá trvá spravidla 35 rokov (funkcia sudcu vzniká najskôr pri 30. roku veku a zaniká spravidla pri 65. roku veku), čo by vyžadovalo absolvovať celkovo 7 hodnotení. Je potrebné totiž zohľadniť skutočnosť, že ak sudca dlhodobo na súde prvého stupňa (napríklad 20 rokov) dosahuje pri hodnoteniach (štyri hodnotiace obdobia) pozitívne výsledky, je nereálne, že by si náležite nezabezpečoval aj na ďalšie obdobie výkonu svojej funkcie svoju veľmi dobrú odbornú spôsobilosť preukázanú veľmi dlhou praxou. 

Hodnotenie sudcov prvého stupňa malo by byť obmedzené maximálne na štyri hodnotiace obdobia. 

Navrhované riešenie o tom, že hodnotiteľmi budú predsedovia grémií a kolégií, je vzhľadom na vyššie uvedené odporúčania, koncepčne akceptovateľné (sudcovia, ktorí nie sú súčasťou správy súdov). 

Je preto zarážajúce, že sa v novele navrhuje vykonávanie hodnotenia predsedom súdu v situácii, ak predseda grémia a kolégia nie je zvolený (§ 27b ods. 2). 

Uvedené ustanovenie popiera medzinárodné odporúčania, že hodnotenia majú byť vykonané súdnymi orgánmi, ktoré nie sú závislé na správe súdov. Uvedené ustanovenie by malo byť upravené tak, že v tejto procesnej situácii vykoná hodnotenie namiesto predsedu kolégia alebo grémia sudca, ktorého na túto skutočnosť poverí plénum, resp. grémium alebo kolégium príslušného súdu. 

Za vhodné riešenie je možné považovať skutočnosť, že prieskum vykoná trojčlenná komisia určená sudcovskou radou súdov, pričom sa prihliada aj na rozhodnutia odvolacích, dovolacích senátov, stanoviská hodnotiteľov a príslušné sudcovské rady. 

Navrhovaná úprava nedôsledne upravuje oprávnenie sudcu brániť sa proti negatívnemu hodnoteniu (hodnotenie nevyhovujúci). 

Z navrhovaného postupu v § 27e ods. 4, § 27g vyplýva, že osoba, ktorá vykonáva hodnotenie, ak nevyhovie úplne námietkam sudcu, sudcovská rada súdu, na ktorom sudca vykonáva svoju funkciu zaujme k sporným otázkam stanovisko, ktoré sa pripojí k hodnoteniu sudcu. Osoba, ktorá vykonáva hodnotenie sudcu, môže (t.j. nemusí) na základe stanoviska sudcovskej rady zmeniť hodnotenie sudcu. Ak zmení hodnotenie sudcu, takto zmenené hodnotenie sudcu je konečné. Konečné hodnotenie sudcu, vrátane stanoviska sudcovskej rady, sa v plnom znení zverejňuje na webovej stránke ministerstva spravodlivosti. 

V situácii, ak bolo hodnotenie nevyhovujúce (ktoré zakladá disciplinárne previnenie sudcu) nie je zásadne vyriešené právne postavenie sudcu, ak je rozpor medzi hodnotením vydaným osobou, ktorá hodnotí sudcu a stanoviskom sudcovskej rady (zásadný rozpor medzi týmito dvoma orgánmi). 

Ak totiž vyhovie niektorým námietkam sudcovská rada, vôbec nie je upravené, aký to má právny dôsledok pre výsledok hodnotenia. Z uvedeného vyplýva potreba úpravy riešenia uvedenej situácie. 

Rešpektujúc odporúčania o práve sudcu brániť sa proti negatívnemu rozhodnutiu, je potrebné zaviesť procesne, že námietky sudcu proti hodnoteniu majú odkladný účinok. 

Za ústavne konformné a v súlade aj s vyššie uvedenými odporúčaniami, je možné považovať len zavedenie oprávnenia súdnej rady v tejto konfliktnej situácii rozhodovať o vecnej správnosti alebo nesprávnosti negatívneho rozhodnutia (hodnotenie so stupňom nevyhovujúci). Keďže uvedené hodnotenie má za následok disciplinárny postih sudcu a vedie, po troch nevyhovujúcich hodnoteniach, k zániku ústavnej funkcie rozhodnutím disciplinárneho súdu, ide o zánik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Ústavne akceptovateľným ochrancom nezávislosti súdnictva a sudcov je len Súdna rada SR, ktorá zabezpečuje legitimitu sudcovskej moci aj v otázke zániku funkcie sudcu, ako to vyplýva z viacerých nálezov ústavného súdu. 

Body 9, 10 (§ 28 ods. 4, 10) - zásadná námietka 

Predmetný návrh upravuje, že výberové konanie sa uskutočňuje v súlade so zásadou rovnakého zaobchádzania ustanovenú osobitným predpisom, ktorým je všeobecne záväzný predpis, ktorý vydá ministerstvo spravodlivosti. 

Vzhľadom na vyššie uvedené argumenty týkajúce sa podmienok záruk legitimity súdnej moci, môže dôjsť k jej zabezpečeniu len pri zachovaní zásadného vplyvu ústavného orgánu reprezentujúceho nezávislé súdnictvo na výber funkcie sudcu. 

Je neakceptovateľné, aby do výberového konania zasiahol výlučne v základnom stupni (pri stanovení pravidiel a kritérií) všeobecne záväzným právnym predpisom len predstaviteľ výkonnej moci (minister spravodlivosti). 

Takáto úprava vylučuje splnenie (rešpektovanie) zámeru ústavodarcu zákonodarcom popieraním účelu ústavnej úpravy, keďže pôsobnosť súdnej rady má slúžiť na vytvorenie mechanizmu zaručujúceho nezávislosť súdnej moci. Rešpektujúc skutočnosť, že podľa stanoviska ústavného súdu legitimita súdnej moci je oblasťou, kde má mať rozhodujúci vplyv súdna rada, dochádza obsahovo k jeho popretiu, ak zákonodarca výlučne zverí oprávnenie výkonnej moci na určenie pravidiel a spôsob výberového konania na vznik ústavnej funkcie predstaviteľa súdnej moci. Pri takejto právnej úprave súdna rada by nemala žiadnu právnu a faktickú možnosť ovplyvniť podstatnú okolnosť pre výberové konania, ktorými sú určenie pravidiel (kritérií) a spôsobu výberu ústavného činiteľa. Je to v príkrom rozpore aj s odporúčaním Valného zhromaždenia Európskej siete súdnych rád (ENCJ) z júna 2011 bod 3.4 „súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie“. 

Bod 12 (§ 30 ods. 13 navrhovanej novely) - zásadná námietka 

Predkladateľ navrhuje uvedenú zákonnú úpravu z dôvodu, aby sa vytvorila informačná báza pre správcu rozpočtovej kapitoly v prípade, ak ho žaluje iný orgán verejnej moci. 

Navrhovaná úprava je nadbytočná a vyvoláva pochybnosti o ústavnosti úpravy. 

Tento cieľ sa dá dosiahnuť aj za súčasných právnych podmienok bez akýchkoľvek problémov. Ak totiž sudca (ako iný orgán verejnej moci) podal proti ministerstvu alebo proti štátu žalobu, vždy sa žalovaný dozvie spôsobom upraveným procesným predpisom (Občiansky súdny poriadok) o podaní žaloby, keďže sú má povinnosť doručiť žalobu vždy na vyjadrenie žalovanému. V prípade, ak chce ministerstvo urýchliť získanie uvedenej informácie, má oprávnenie uložiť predsedom súdov (podradený orgán v správe súdnictva), aby túto informáciu vždy poskytol v čase, keď bude predmetná žaloba na príslušný súd podaná. 

Zároveň sú značné pochybnosti, či sa dôsledne rešpektuje čl. 13 ods. 1 Ústavy SR, keďže povinnosti možno ukladať zákonom alebo na základe zákona, v jeho medziach a pri zachovaní základných práv a slobôd. 

Ak by mal mať mal sudca upravenú ako svoju základnú povinnosť poskytnúť informáciu o tom, že podal žalobu, ktorej neplnenie zakladá disciplinárnu zodpovednosť v zmysle § 160 ods. 1 písm. a/ zák. č. 385/2000 Z.z., bol by postihovaný v súvislosti s realizáciou svojho neodňateľného práva na súdnu ochranu v zmysle čl. 46 ods. 1 Ústavy SR, čo je v právnom štáte neakceptovateľné (zavedenie disciplinárnej zodpovednosti v súvislosti s realizáciou ústavou garantovaného práva). 

Bod 18 - pripomienka 

Úprava oprávnenia predsedu súdu vybaviť napomenutím priestupok aj mimo disciplinárneho konania, len ak podľa osobitných zákonov bude pokuta nižšia ako 100,00 eur, nie je náležitá. Ide o veľmi nízku hranicu, ktorá nepreukazuje zvýšený stupeň spoločenskej nebezpečnosti. Mala by byť preto upravená vyššia hranica zohľadňujúca aj materiálne zabezpečenie sudcu (napríklad do 300,00 eur). 

Článok II (zák. č. 185/2002 Z.z. o Súdnej rade SR) 

Zásadné námietky (zásadný nesúhlas) k bodom 1, 2, 3, 4, 5 návrhu 

Bod 1 (§ 4 ods. 2) – navrhuje vypustiť ustanovenia písm. a/ až c/ platného zákona 

Predkladateľ v odôvodnení tejto časti novely uvádza, že právomoc súdnej rady schvaľovať svoje zásady podľa § 4 ods. 2 zákona o súdnej rady je zákonnou právomocou súdnej rady. Konštatuje, že súdna rada de facto nahrádza činnosť, ktorá môže byť v právnom štáte zverená jedine zákonodarnému orgánu. Navrhuje sa preto vypustiť oprávnenie súdnej rady schvaľovať zásady výberových konaní a hodnotenia sudcov, pričom ich pôvodne zamýšľaný obsah bude inkorporovaný do všeobecne záväzných právnych predpisov, zákona a vyhlášky vydanej na jeho vykonanie. 

Tvrdenie predkladateľa, že právomoc Súdnej rady SR schvaľovať zásady je činnosť, ktorá nahrádza, ktorá môže byť zverená jedine zákonodarnému orgánu, lebo ide o právomoc súdnej rady, je vecne neakceptovateľné, pričom súčasne je obsahovo zásahom do ústavodarcom predpokladanej pôsobnosti súdnej rady v zmysle čl. 141a ods. 4 Ústavy SR. 

Podľa čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR do pôsobnosti Súdnej rady SR patrí ďalšia pôsobnosť, ak tak ustanoví zákona. Na prijatie uznesenia Súdnej rady SR je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

Z nálezu Ústavného súdu SR PL.ÚS 10/05 (str. 39) vyplýva aj to, že pôsobnosť súdnej rady vzhľadom na to, že ide o kolektívny orgán sa realizuje prostredníctvom štandardných pravidiel prijímania rozhodnutí t.j. v súlade s čl. 141a ods. 5 Ústavy SR, podľa ktorého na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov. 

Je teda zrejmé, že súdna rada rozhoduje o veciach patriacich do jej pôsobnosti uznesením súdnej rady, ako jediným spôsobom rozhodovania, čo je upravené aj v rokovacom poriadku súdnej rady. Uznesenie súdnej rady, ako výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia. Nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým vznikajú, menia sa alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťuje oprávnenia a povinnosti subjektov alebo osobitný druh právneho konania (sp.zn. III.ÚS 79/04). 

Rokovací poriadok súdnej rady bol interpretovaný ústavným súdom ako interný normatívny predpis súdnej rady (I.ÚS 79/04). 

Schvaľovanie vyššie uvedených zásad súdnou radou je teda prípustné podľa ústavy len uznesením súdnej rady, ktoré je výsledkom hlasovania orgánu verejnej moci a je teda právnou skutočnosťou verejného práva, kde sa postupuje v zmysle rokovacieho poriadku, ktorý je interným normatívnym predpisom súdnej rady. Z týchto skutočností je nepochybné, že nejde o zákonnú právomoc súdnej rady, čiže činnosť, ktorá de facto nahrádza činnosť, ktorá jedine je zverená zákonodarnému orgánu. 

Schvaľovanie zásad je realizované ústavou predpísaným spôsobom, t.j. prijatím uznesenia súdnou radou podľa čl. 141a ods. 5 Ústavy SR a to v oblasti pôsobnosti súdnej rady, ktorú ústava predpokladá v zmysle čl. 141a ods. 4 písm. g/ Ústavy SR (ďalšia pôsobnosť ustanovená zákonom), ktorú je možné realizovať len týmto predpísaným postupom (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). 

Je potrebné zdôrazniť, že samotná ústava neurčuje spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti (viď str. 744 komentára Ústavy SR autora Jána Drgonca). 

Ďalšími skutočnosťami, ktoré nepripúšťajú navrhovanú úpravu, ktorá vo svojich dôsledkoch likviduje doterajšiu pôsobnosť súdnej rady zúžením jej pôsobnosti sú aj nasledovné skutočnosti preukazujúce, že dochádza k neodôvodnenému (obsahovo protiústavnému) zásahu do nezávislosti súdnictva a súdnej moci. 

Z čl. 141a ods. 6 Ústavy SR nevyplýva oprávnenie zákonodarcu určovať zákonom podrobnosti o spôsobe rozhodovania členov súdnej rady. Ústavodarca splnomocnil zákonodarcu len na zákonnú úpravu podrobnosti o spôsobe ustanovenia členov súdnej rady, o jej pôsobnosti, o organizácii a o vzťahoch k orgánom správy súdnictva, k orgánom sudcovskej samosprávy. Navrhovaným postupom sa teda nerešpektujú viaceré nálezy ústavného súdu upravujúce kompetenciu zákonodarcu schvaľovať zákony (PL.ÚS 35/95, PL.ÚS 12/98 

Je potrebné prihliadať aj na rozhodnutie ústavného súdu PL.ÚS 10/05 (str. 65), ktorý riešil otázku nesúladu § 4 ods. 2 cit zák. a to v časti slovného spojenia „po dohode s ministrom spravodlivosti“. Posudzovalo sa teda, či je opodstatnený návrh na vyslovenie protiústavnosti § 4 ods. 2 zákona o súdnej rade, ak je tu podmienené (t.j. schvaľovanie zásad) „po dohode s ministrom spravodlivosti“. 

Ústavný súd nespochybňoval opodstatnenosť pôsobnosti súdnej rady schvaľovať uvedené zásady po dohode s ministrom spravodlivosti predovšetkým z dôvodu, že je rozhodnutie súdnej rady nezávislé, keďže môže rozhodnúť aj o neschválení zásad výberových konaní, aj keď dôjde k dohode s ministrom spravodlivosti. Považoval teda za súladné s ústavou, ak má v tejto oblasti rozhodujúce postavenie súdna rada, ktorá je protiváhou návrhov ministra spravodlivosti. 

Navrhovaná zmena vylúči oprávnenie súdnej rady v tejto oblasti podstatným spôsobom vplývať na výberové konanie určením pravidiel (t.j. zásad výberového konania), ako to bolo možné doposiaľ, keďže bude viazaná tým, že zákonodarca splnomocní predstaviteľa výkonnej moci (ministra spravodlivosti), aby všeobecne záväzným predpisom samostatne, bez akejkoľvek ingerencie súdnej rady, rozhodol o zásadných pravidlách, ktoré vplývajú na vznik sudcovskej funkcie a na kariérny postup sudcu, ako aj pri výbere predstaviteľov správy súdov. 

Navrhované riešenie odňatia doteraz priznanej pôsobnosti súdnej rade je riešením, ktoré výrazne negatívne ovplyvňuje ústavné postavenie súdnej rady a týmto spôsobom neprípustne zasahuje do nezávislosti súdnictva. 

Nerešpektuje sa teda ústavné postavenie súdnej rady v otázkach nezávislosti a legitimity sudcovskej moci. Súdna rada pri prijatí navrhovanej úpravy, že zásady výberového konania určí výlučne výkonná moc (minister spravodlivosti) zbavuje sa oprávnenia (právomoci) preskúmať takýto postup, ktorý má zásadný vplyv na nezávislosť súdnictva. Obchádza sa obsahovo rozhodnutie ústavného súdu, ktorým sa riešila otázka nezávislosti súdnictva (PL.ÚS 52/99, III.ÚS 79/04, PL. 

V oblasti týkajúcej sa kreácie a legitimity sudcovskej moci (ustanovovanie sudcov, ich odvolávanie, prideľovanie či prekladanie, tvorba disciplinárnych senátov) má byť súdna rada relevantným mocenským prvkom uplatňujúci zásadný, resp. reálny vplyv v rozhodovacom procese orgánu súdnej moci (PL.ÚS 10/05). 

Navrhované riešenie preukazuje, že v zásadnej otázke legitimity sudcov bude mať rozhodujúci a výlučný vplyv len výkonná moc (minister spravodlivosti), ktorá svojim všeobecným záväzným predpisom určí postup výberu osôb a kritériá na výber osôb (pravidlá určené výlučne výkonnou mocou). 

Odstránenie ingerencie súdnej rady vylučuje, aby bolo možné zabezpečiť jej reálny a vyžadovaný zásadný vplyv na celý proces vzniku sudcovskej funkcie a kariérneho postupu sudcov. Je absolútne nepostačujúce, ak súdna rada bude len v pozícii, že bude podľa pravidiel výlučne prijatých výkonnou mocou (ktoré budú mať charakter všeobecného záväzného predpisu) rozhodovať následne (podľa kritérií výkonnej moci) v zásadných otázkach legitimity súdnej moci. 

K bodom 2, 3, 4 (zásadná námietka) 

Predkladateľ navrhuje zaviesť zákaz hlasovania per rollam (body 2 a 3), ako nežiaduci spôsob hlasovania, ktorý je upravený len v rokovacom poriadku súdnej rady, bez akejkoľvek zákonnej opory. Navrhovaným postupom sa vyrieši problém transparentnosti a otvorenia systému rozhodovania súdnej rady. 

Uvedená argumentácia nie je vecne opodstatnená. 

Spôsob hlasovania určený v rokovacom poriadku súdnej rady má totiž výslovnú oporu v čl. 141a ods. 5 Ústavy SR v tom zmysle, že ide o ústavným súdom akceptovateľný interný normatívny predpis súdnej rady (viď rozhodnutie III.ÚS 79/04). Ústava neurčuje výslovný spôsob, akým súdna rada rozhoduje o veciach zverených do jej pôsobnosti, keďže podmienkou prijatia uznesenia je súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov súdnej rady. 

Zároveň čl. 141a ods. 6 Ústavy SR takýto navrhovaný postup nepripúšťa, keďže nesplnomocňuje ústavodarca zákonodarcu ustanoviť zákonom spôsob rozhodovania súdnej rady (vzhľadom na doslovné znenie čl. 141a ods. 6 Ústavy SR 

Navrhované riešenie je aj v rozpore s Odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy R (94) 12 a to bodu 1 (všeobecné princípy týkajúce sa nezávislosti sudcov), bodu 2 písm. c/, kde je konštatované, že orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. 

Tento dokument bol pritom akceptovaný ústavodarcom pri prijímaní novely ústavy SR v roku 2001, kde konštatoval, že naša ústava v súlade aj s týmto odporúčaním zabezpečuje nezávislosť súdnictva. 

Návrh je v príkrom rozpore s oprávnením takéhoto nezávislého orgánu (rozumej Súdnu radu SR, ktorá je ústavne nezávislá od výkonnej a zákonodarnej moci) výlučne (sám) rozhodovať o svojich vlastných procedurálnych pravidlách (je to splnené tým, že súdna rada opodstatnene schvaľuje vlastný rokovací poriadok na zabezpečenie procesu jeho rozhodovania v oblasti svojej pôsobnosti). 

Magna charta sudcov (prijatá Poradnou radou európskych sudcov - CCJE (2010) 3) upravila v bode 13 (orgán zodpovedný za zabezpečenie nezávislosti) nasledovné „Na zabezpečenie nezávislosti sudcov má každý štát vytvoriť súdnu radu alebo iný osobitný orgán, ktorý je nezávislý na výkonnej a zákonodarnej moci, vybavený širokými kompetenciami pre všetky otázky týkajúce sa jeho štatútu, rovnako ako organizácie fungovania a obrazu súdnych inštitúcií“. 

Z uvedeného vyplýva, že sa predpokladá, že sa považuje za správne, aby súdna rada mala široké kompetencie aj pre otázky týkajúce sa jej štatútu, t.j. aj spôsobu rozhodovania. 

Valné zhromaždenie európskej siete súdnych rád (ENCJ) prijala Odporúčanie súdnym radám na svojom rokovaní v júni 2011, kde je okrem iného uvedené „súdne rady by mali mať ústavný status, aby zaistili nezávislosť súdnictva od všetkých ostatných mocí a zabezpečuje efektívnu samosprávu (bod 1. 4)“. 

Pokiaľ ide o právomoci súdnej rady, ktoré by mali spadať pod autoritu súdnej rady, je poradie dôležitosti nasledovné: 1. vymenovanie a kariéra sudcov, 2. justičné vzdelávanie, 3. disciplína, ... (bod 3.1). 

Podľa bodu 3.3 (týkajúci sa výberu a kariérneho rastu sudcov) je najširšie uznávaná právomoc súdnej rady spočívajúca vo vymenovaní sudcov. Súdna rada by mala byť rozhodovacím orgánom v záležitostiach týkajúce sa statusu každého sudcu od okamihu začatia procesu žiadosti o vstup do sudcovskej profesie až do dôchodku (bod 3.4). 

Z uvedeného vyplýva, že súdna rada podľa tohto medzinárodného štandardu má rozhodovať (participovať) už od samotného začiatku procesu, keď uchádzač žiada o prijatie do ústavnej funkcie sudcu. 

Je vylúčené, aby táto právomoc súdnej rady bola v plnom rozsahu akceptovaná, ak len výkonná moc samostatne určí pravidlá výberu osôb a procesu výberu o vstup do sudcovskej profesie. 

Vzhľadom na obsah a formulácie uvedených odporúčaní (medzinárodných štandardov), ktoré by mali zabezpečiť svojimi ustanoveniami dôslednú realizáciu medzinárodného záväzku SR dodržiavať čl. 6 ods. 1 Dohovoru vyplýva, že navrhované riešenie neakceptuje požadované rozhodujúce postavenie súdnej rady v otázkach vymenovania a kariérneho postupu sudcov. 

Ústavný súd pritom vo svojej rozhodovacej činnosti (riešil otázky nezávislosti súdnictva) viackrát vyslovil, že sa vychádza zo stanoviska ústavodarcu, ktorý uznáva tieto medzinárodné dokumenty. Je preto zrejmé, že nerešpektovanie obsahu ďalších nových medzinárodných dokumentov (ohľadne zabezpečenia postavenia súdnej rady v oblasti vzniku sudcovskej funkcie, t.j. vymenovania a kariérneho postupu) je aj ústavne neakceptovateľné. 

Navrhované riešenie obsahovo vyvoláva opodstatnene závažné pochybnosti o ústavnosti a dôslednom rešpektovaní čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Navrhujeme preto uvedené ustanovenie novely vypustiť (ponechať doterajšiu správnu zákonnú úpravu o pôsobnosti súdnej rady). 

Bod 4 (zásadná pripomienka) 

Predkladateľ v odôvodnení uvádza, že je potrebné otvoriť neprimerane uzatvorený súdny systém a rozhodovaciu činnosť súdnej rady zavedením obligatórneho verejného hlasovania súdnej rady (§ 6 ods. 8). 

Navrhované riešenie považujeme obsahovo za neakceptovateľné pre nerešpektovanie ústavného postavenia súdnej rady (ústavného orgánu reprezentujúci súdnictvo), ktoré má zabezpečiť nezávislosť súdnictva vo vzťahu k výkonnej a zákonodarnej moci v právnom štáte (orgán verejnej moci). 

Navrhované riešenie o prvku výlučného rozhodovania len verejným hlasovaním súdnej rady porušuje aj zásadu rovnosti ústavných orgánov v právnom štáte, ktoré rozhodujú v rámci svojej kompetencie. 

Rovnocennými ústavnými orgánmi (na úrovni súdnej rady) sú totiž vláda (vrcholný predstaviteľ výkonnej moci) a Národná rada SR (zákonodarný zbor). Ak ide o rovnosť postavenia týchto troch ústavných orgánov, nie je daný logický ani vecný argument, aby sa analogicky nerešpektoval spôsob rozhodovania súdnej rady, ako je to upravené u uvedených ďalších dvoch ústavných orgánov. Zároveň je potrebné rešpektovať súčasný ústavný stav spočívajúci v úprave, že na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých členov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). Ústavodarca určil výlučný spôsob rozhodovania (uznesením súdnej rady). V čl. 141a ods. 6 ústavodarca nesplnomocnil zákonodarcu, aby zákonom ustanovil aj podrobnosti o spôsobe rozhodovania súdnej rady. Navrhované riešenie zároveň obchádza aj Odporúčanie R (94) 12 Výboru ministrov Rady Európy z roku 1994 a to princíp I. bod 2 písm. c/, kde je uvedené „orgán rozhodujúci o výbere a služobnom postupe sudcov musí byť nezávislý od vlády a štátnej správy. Aby sa zabezpečila jeho nezávislosť, musí byť ustanovené napríklad, že jeho členovia sú vyberaní zborom sudcov a že tento orgán rozhoduje sám o svojich vlastných procedurálnych pravidlách“. 

Keďže ústavodarca konštatoval vo svojej dôvodovej správe (pri prijatí ústavy z roku 2001 - bod 78), že naša ústava v čl. 141 zabezpečuje nezávislosť súdnictva a je v súlade aj s týmto odporúčaním, je zrejmé, že ústavodarca akceptoval aj oprávnenie súdnej rady rozhodovať samostatne o svojich vlastných procedurálnych pravidlách. Preto aj ústavný súd, ako je vyššie uvedené, nepovažoval schválenie rokovacieho poriadku súdnou radou, podľa ktorého sa postupuje pri rozhodovaní súdnej rady, za protiústavné a definoval ho, ako interný normatívny predpis súdnej rady (III.ÚS 79/04). 

Rokovací poriadok súdnej rady v platnom článku 7 upravujúceho hlasovanie (na zasadnutiach súdnej rady) vyslovene uvádza (expresis verbis), že sa rozhoduje o každom návrhu hlasovaním, pričom je hlasovanie verejné alebo tajné. Upravil, že hlasovanie je tajné, len ak súdna rada rozhoduje o návrhu na vymenovanie sudcu, vymenovanie a odvolanie predsedu a podpredsedu NS SR, voľba a odvolanie podpredsedu súdnej rady, voľba kandidáta na sudcu, ktorý by mal pôsobiť za SR v medzinárodnom súdnom orgáne, voľba a odvolanie sudcov disciplinárnych súdov. Z uvedeného je zrejmé, že upravuje tajné hlasovanie len v oblasti personálnej pôsobnosti súdnej rady. 

Pre porovnanie uvedieme oprávnenia ostatných ústavných orgánov (zákonodarného zboru a vlády) pri rozhodovaní o personálnych otázkach. 

V zmysle čl. 89, 90 Ústavy SR predsedu Národnej rady SR volí a odvoláva v tajnom hlasovaní Národná rada SR nadpolovičnou väčšinou všetkých poslancov. Tajným hlasovaním volí a odvoláva Národná rada SR podpredsedov Národnej rady SR nadpolovičnou väčšinou hlasov všetkých poslancov. 

Podľa čl. 74 ods. 1 Ústavy SR poslanci sú volení vo všeobecných, rovných, priamych voľbách s tajným hlasovaním. 

Uvedený odsek je ústavná zásada určená pre parlamentné voľby, na základe ktorého vzniká ústavná funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci. 

Je teda zrejmé, že tajným hlasovaním vzniká funkcia predstaviteľa zákonodarnej moci a funkcie vrcholných predstaviteľov zákonodarnej moci, t.j. predsedu a podpredsedu Národnej rady SR. 

Ide o tajné hlasovanie v oblasti personálneho rozhodovania. Pri tejto zásade (na základe tajného hlasovania) dochádza k rozhodovaniu v personálnej otázke vzniku funkcie poslanca, predsedu a podpredsedu zákonodarného zboru. 

Nie je daný žiaden vecný argument, aby analogicky, tak ako je to uvedené v súčasnosti v rokovacom poriadku súdnej rady, nebolo rozhodované tajným hlasovaním o vzniku funkcie sudcu, a menovanie a odvolávanie predsedu a podpredsedu NS SR, podpredsedu súdnej rady, kandidáta na sudcu v medzinárodnom súdnom orgáne, voľbu a odvolávanie sudcu disciplinárneho súdu (senátu). 

Vláda SR je vrcholným orgánom výkonnej moci (čl. 108 Ústavy SR). Kompetencie a ďalšie otázky upravujúce postavenie vlády SR sú upravené v čl. 108 až 123 Ústavy SR. Zo žiadneho z týchto článkov ústavy nevyplýva, že by zákon mal určiť spôsob rozhodovania vrcholného orgánu výkonnej moci. 

Je pritom všeobecne známe, že rokovania vlády SR nie sú spravidla verejné (sú spravidla neverejné), pričom vláda iba informuje verejnosť o výsledku rokovania. Zákon neupravuje spôsob hlasovania (rozhodovania) vlády, ale upravuje len skutočnosť, že na platné prijatie uznesenia je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov (čl. 118 ods. 2 Ústavy). Ide o analogickú úpravu ako pri súčasnom rozhodovaní súdnej rady v zmysle čl. 141 ods. 5 Ústavy SR (na prijatie uznesenia súdnej rady je potrebný súhlas nadpolovičnej väčšiny všetkých jej členov). 

V zmysle čl. 16 ods. 1 Ústavy SR je zaručená nedotknuteľnosť osoby a jej súkromia (ide o základné ľudské právo). 

Podľa čl. 19 ods. 2 Ústavy SR, každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Z rozsiahlej judikatúry ústavného súdu (napríklad I.ÚS 33/95, II.ÚS 59/97) vyplýva, že ústavná ochrana súkromia podľa čl. 16 ods. 1 Ústavy SR sa spája s nedotknuteľnosťou osoby, z čoho vyplýva, že predmetom ochrany je i celá oblasť spoločenských vzťahov medzi lekárom a pacientom (viď komentár Ústavy SR – Ján Drgonec 2004, s. 117). 

V zmysle nálezu I.ÚS 13/00 základné práva a slobody podľa Ústavy SR je potrebné vykladať a uplatňovať v zmysle a duchu medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách (PL.ÚS 5/93, PL.ÚS 15/98), preto sa prihliada aj na príslušnú judikatúru týkajúcu sa predovšetkým čl. 8 Dohovoru. 

Právom na súkromie sa zaručuje ochrana hodnôt uznaných za súkromné pred verejnou mocou, fyzickými aj právnickými osobami (PL.ÚS 43/95). 

Návrh na verejné hlasovanie (rozhodovanie) súdnej rady, pri realizácii jej ústavnej kompetencie v zmysle čl. 147 ods. 2 písm. a/ Ústavy SR je v príkrom rozpore s uvedenou judikatúrou (aj s čl. 8 Dohovoru, ktorým je SR viazaná). Súdna rada je totiž oprávnená podať prezidentovi republiky návrh na možné odvolanie z funkcie sudcu, ak mu zdravotný stav dlhodobo nedovoľuje, najmenej počas jedného roka, riadne vykonávať sudcovské povinnosti. Rokovanie a hlasovanie sa týka výlučne skutočností o zdravotnom stave jednotlivca, čo tvorí ústavou chránenú oblasť práva na súkromie. 

Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti nie je daná vecná opora v ústave, z hľadiska dôsledného rešpektovania princípu deľby moci a nezávislosti súdnictva, aby zákonodarca určil súdnej rade spôsob rozhodovania jediným druhom hlasovania (verejné hlasovanie) pri realizácii jej pôsobnosti. 

Je potrebné podotknúť, že ústavná úprava o vzniku ústavnej funkcie člena zákonodarného zboru (voľba poslanca v čl. 84 ods. 1 Ústavy SR) vychádza aj z čl. 3 dodatkového protokolu č. 1 európskeho Dohovoru, kde sú zakotvené tri podmienky, ktoré musia štáty pri organizovaní volieb do zákonodarného zboru priamo dodržiavať a to: 1. slobodný priebeh, 2. tajné hlasovanie, 3. rozumný interval medzi voľbami. 

Komisia zdôraznila, že slobodný priebeh volieb vylučuje akýkoľvek nátlak na voliča zameraný na výber kandidátov. Z odbornej literatúry, ktorá vychádza z judikatúry štrasburských orgánov ochrany práva (publikácia - Ochrana ľudských práv - Ján Svák, Bratislava, 2003, str. 802-803) vyplýva aj nasledovné „Tajné hlasovanie je nevyhnutnou zárukou pocitu istoty voliča, že bude môcť byť slobodný pri voľbách i po voľbách. Tajné hlasovanie má zabezpečiť nielen to, že niekto voličovi „neasistuje“ pri volebnom akte a nijako ho pritom neovplyvňuje, ale tiež, že nikto ani nezisťuje ako volil, pretože to je základ jeho istoty po voľbách. Slobodné voľby by nemohli byť zaručené, keby volič mal potencionálny strach z následkov svojho volebného rozhodnutia.“ 

Je zrejmé, že analogické postavenie voliča pri voľbe poslancov Národnej rady SR majú všetci členovia súdnej rady pri voľbách do jednotlivých funkcií (personálne otázky), takže obsahovo sa musí zachovať princíp tajného hlasovania v tejto oblasti rozhodovania (pôsobnosti), aby sa zaručilo slobodné rozhodovanie člena súdnej rady (inak nejde o slobodné voľby). 

Z uvedeného dôvodu nie je akceptovateľný ani návrh na zákaz hlasovania per rollam. 

Hlasovanie per rollam prichádza do úvahy (podľa platného rokovacieho poriadku) len vo veciach, ktoré nepripúšťajú odklad (čl. 6 ods. 7 Rokovacieho poriadku). Príkladmo je uvedené hlasovanie vo veciach týkajúcich sa legislatívnych návrhov, určovania členov výberových komisií a členov ostatných komisií súdnej rady, pričom o hlasovaní per rollam sa musí vyhotoviť zápisnica. Je tým zabezpečená náležite transparentnosť rozhodovania pri riešení situácií, ktoré nepripúšťajú odklad, čím sa vytvára potrebný priestor pre náležité plnenie si kompetencií zverených súdnej rade. 

Nie je preto daný vecný argument pre vylúčenie operatívnosti rozhodovania (t.j. včasnosti rozhodovania) ponechaním hlasovania „per rollam“. Aj tieto rozhodnutia súdnej rady podľa novej platnej úpravy účinnej od 1.5.2011 (§ 6 ods. 1, 11 zák. o súdnej rade), sa pritom uverejňuje na webovom sídle spolu so zápisnicou. Je tým náležite zabezpečené (je splnený zámer), ktorý chcel realizovať predkladateľ novelou (prehľadnosť a transparentnosť rozhodovania súdnej rady). 

Koncepčne nie je možné považovať za opodstatnený ani návrh zavedenia práva člena rady na odlišné stanovisko (pripojenie stanoviska k rozhodnutiu súdnej rady, ak nesúhlasí s jej uznesením). 

Predkladateľ zdôrazňuje, že súdna rada nie je povinná odôvodňovať svoje rozhodnutia, čo v personálnej oblasti spôsobuje neprehľadnosť a nepredvídateľnosť jej postupov a rozhodnutí. Rešpektuje skutočnosť, že zverejnenie nesúhlasného stanoviska člena súdnej rady s prijatým uznesením nemá bezprostredný právny následok (nezakladá, neruší, ani nemenia sa ním žiadne práva a povinnosti), v dôsledku môže výrazne prispieť k predvídateľnosti rozhodnutí súdnej rady a vytvoreniu štandardov posudzovania návrhov uznesení súdnej rady. 

Ústavný súd pri výklade čl. 141 ods. 5 Ústavy (upravujúceho, že uznesenia súdnej rady sa prijímajú nadpolovičnou väčšinou všetkých členov súdnej rady) vyvodil, že na prijatie uznesenia je potrebné 10 z celkového počtu 18 členov súdnej rady a žiaden iný ústavný príkaz, ani ústavné právo zo znenia tejto procesnej normy nevyplýva. Zároveň konštatoval, že ide o štandardné procesné ustanovenie, ktoré nemožno vykladať tak, že hlasovať musia vždy všetci členovia príslušného orgánu (II. ÚS 5/03). 

Ak teda ústavný súd skonštatoval, že nie je povinnosťou všetkých členov hlasovať za rozhodnutie, je zrejmé, že členovia ústavného orgánu rozhodujú trojakým spôsobom (za, proti alebo sa zdržuje hlasovania). 

Spôsob rozhodovania takýmto hlasovaním je jednoznačne odlišný od rozhodovania sudcu pri výkone súdnictva (v zmysle čl. 142 Ústavy SR). Súdy v zmysle čl. 142 Ústavy SR rozhodujú v občianskoprávnych a trestných veciach, preskúmavajú aj zákonnosť rozhodnutí orgánov verejnej správy a zákonnosť rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon. Rozhodujú v senátoch, ak zákone neustanoví, že vo veci rozhoduje jediný sudca. Spôsob rozhodovania upravený v ústave je premietnutý v § 3 zák. č. 385/2000 Z.z. o sudcoch a prísediacich. 

Zákon nepripúšťa pri rozhodovaní, aby sudca pri rozhodovaní vo veciach zverených ústavou a zákonov (pri výkone súdnictva) sa zdržal hlasovania. Je vždy povinný rozhodnúť v zmysle kritérií § 2 zák. č. 385/2000 Z.z. (vykladá predpisy podľa svojho najlepšieho vedomia a svedomia, rozhoduje nestranne, spravodlivo, bez zbytočných prieťahov a len na základe skutočností zistených v súlade so zákonom, kde je viazaný len Ústavou SR, ústavným zákonom, medzinárodnou zmluvou podľa čl. 7 ods. 2 a 5 Ústavy, zákonom, právnym názorom ústavného súdu, ktorý je obsiahnutý v jeho rozhodnutí, vydanom v konaní podľa čl. 125 ods. 1 Ústavy SR, ako aj právnym názorom, ktorý vyslovil vo svojom rozhodnutí súd vyššieho stupňa) tak, že vyhovie alebo nevyhovie návrhu (obsahovo hlasuje len za alebo proti návrhu). 

Ide o zásadný rozdiel pri rozhodovaní hlasovaním v ústavnom orgáne a na súde. 

Pri rozhodovaní v súdnom konaní má preto sudca právo na svoj odchýlny názor, ktorý je podrobne zdôvodnený a sa publikuje (ide o tzv. kontravótum, ktoré sa registruje aj v zápisnici o hlasovaní). 

Obdobne aj sudcovia ústavného súdu pri rozhodovaní majú oprávnenie zverejniť svoje odlišné stanovisko (pri realizácii svojej ústavnej rozhodovacej kompetencie, ako súdny orgán). 

Ďalším argumentom pre neakceptovanie navrhovaného riešenia je skutočnosť, že verejnosť je vždy informovaná, podľa doterajšej platnej úpravy o odlišnom stanovisku člena súdnej rady v zmysle § 6 ods. 10, 11 zák. č. 185/2002 Z.z. Z každého zasadnutia súdnej rady sa vyhotovuje zvukový záznam a zápisnica, ktorá obsahuje aj prijaté uznesenia, priebeh rokovania a výsledok hlasovania, pričom do 24 hodín od prijatia uznesenia súdnej rady sa zverejňuje na webovom sídle súdnej rady zápisnica z hlasovania, zápisnica zo zasadnutia súdnej rady a zvukový záznam z uvedeného rokovania. Je preto právnou úpravou vytvorený dostatočný priestor, aby každý člen súdnej rady podrobne zdôvodnil k predmetu rokovania svoj osobný názor s príslušnou vecnou argumentáciou (aj v záujme presvedčenia ostatných členov súdnej rady o spôsobe riešenia problému). Na základe výsledku hlasovania, po publikovaní priebehu rokovania, je jednoznačne zrejmé aj odlišné stanovisko člena súdnej rady, ktorého argumentácia pri hlasovaní nebola akceptovaná väčšinou hlasujúcich členov súdnej rady. 

Navrhované riešenie je preto jednoznačne zásadne nadbytočné a porušuje princíp spôsobu rozhodovania tohto ústavného orgánu verejnej moci. 

Nerešpektuje sa ani názor ústavného súdu o povahe uznesenia súdnej rady, keď je uvedené, že je to výsledok hlasovania orgánu verejnej moci, je teda právnou skutočnosťou verejného práva vo forme rozhodnutia, takže nejde o individuálny právny akt, ako výsledok činnosti príslušného orgánu, ktorým sa zakladajú, menia alebo rušia, prípadne autoritatívne zisťujú oprávnenia a povinnosti subjektov, alebo osobitný druh právneho konania. 

O individuálny právny akt vždy ide pri vydaní rozhodnutia súdu v rámci výkonu súdnictva (vyriešenie občianskoprávneho, trestného sporu alebo prieskum rozhodnutí orgánov verejnej moci a verejnej správy). 

Čl. III (zák. č. 757/2004 Z.z. o súdoch) 

K bodu 3 (§ 92 ods. 3) - zásadná pripomienka 

Z dôvodov vyššie uvedených o neprípustnosti nerešpektovania oprávnenia pôsobnosti súdnej rady, ako ústavného orgánu verejnej moci, je neakceptovateľné, aby bol vydaný všeobecne záväzný právny predpis ministerstva spravodlivosti, ktorý ustanoví všetky náležitosti vyhlásenia výberového konania na sudcu a predsedu súdu. 

Ústavne konformným riešením je zachovanie súčasnej úpravy, ktorej princíp spočíva v zásade súčinnosti výkonnej a súdnej moci pri určení kritérií a postupu výberových konaní (viď PL.ÚS 10/05). 

JUDr. Imrich Volkai 
predseda krajského súdu 
 	Z 	N 	Predkladateľ trvá na navrhovanej zmene Ústavy SR. 	
Za otvorenú justíciu 	bod 3, čl. 141a 
Navrhujeme nasledovné znenie: 

Za odsek 1 vkladá nový odsek 2, ktorý znie: 
„(2) Predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky ustanovujú spomedzi seba a odvolávajú členovia Súdnej rady Slovenskej republiky nadpolovičnou väčšinou hlasov všetkých členov.“. 

Dôvody: Oddelenie funkcií predsedu Najvyššieho súdu a predsedu Súdnej rady je vhodné najmä v záujme zamedzenia možnej neprimeranej koncentrácie moci v rukách jednej osoby. 
Zámena slov v porovnaní s navrhnutým textom v novele (ustanovujú- volia) poskytuje možnosti voľby zákonodarcovi. Je na ňom aby rozhodol, či predseda Súdnej rady bude ustanovený do funkcie na základe voľby (a teda aj tajného hlasovania), alebo na základe konania, ktoré bude spojené s hlasovaním verejným alebo neverejným. 
 	O 	N 	Prekladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave. 	
Za otvorenú justíciu 	bod 5: 
Navrhujeme za čl. 154c sa vložiť nový čl. 154d, ktorý znie: 

„Čl. 154d 

Predsedovi Najvyššieho súdu Slovenskej republiky zaniknú funkcie predsedu Súdnej rady Slovenskej republiky a člena Súdnej rady Slovenskej republiky uplynutím funkčného obdobia predsedu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky“. 

Dôvody: V záujme ústavného princípu zákazu retroaktivity je potrebné aby označené funkcie v Súdnej rade, spojené s osobou predsedu Najvyššieho súdu, zanikli až uplynutím jeho funkčného obdobia predsedu Najvyššieho súdu. 

 	O 	N 	Predkladateľ trvá na navrhovanej právnej úprave.